УХВАЛА

02 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/6945/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Дроботової Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

позивача - Мінка А.В.,

відповідача - не з`явився,

третьої особи 1- Саргсян Е.С.,

третьої особи 2- не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофарм"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 (судді: Зубець Л.П. Буравльов С.І. Мартюк А.І.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофарм"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Розвиток-2012"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1. Публічне акціонерне товариство "Науково-виробничий центр "Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод",

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Натуропрепарат"

про стягнення 21 763 163,59 грн,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофарм" (далі - ТОВ "Агрофарм", Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Розвиток-2012" (далі - ТОВ "Розвиток-2012", Відповідач) про стягнення 21 763 163, 59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договорів про відступлення права вимоги №11 від 24.05.2016 та б/н від 26.03.2016 набув право вимоги до Відповідача, який станом на дату подання позову свій обов`язок щодо повернення фінансової допомоги не виконав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 у справі №910/6945/19, відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Рішення судів мотивовані тим, що Позивачем належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено переходу до нього на підставі договорів про відступлення права вимоги №11 від 24.05.2016 та від 26.03.2018 прав вимоги до Відповідача щодо виконання зобов`язань з повернення суми позики за договорами №б/н від 26.05.2015 та №2605/01-2015 від 26.05.2015, а також щодо сплати на користь Позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення повернення суми поворотної фінансової допомоги.

ТОВ "Агрофарм" не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 у справі №910/6945/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на положення пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що господарський суд апеляційної інстанції оцінив докази без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18 та те, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, не досліджено питання обов`язкової наявності у матеріалах справи доказів оплати за відступлені права вимоги до боржника для задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Як уже зазначалося, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, позивач посилався, зокрема, на те, що господарський суд апеляційної інстанції оцінив докази без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофарм" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 у справі №910/6945/19 підлягає закриттю з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові від 05.03.2019 у справі №910/1389/18 Верховний Суд дійшов висновку, що сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, а акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

У справі, яка переглядається, місцевий господарський суд відхилив посилання скаржника на акти звірки взаєморозрахунків, оскільки матеріали справи не містять жодних первинних документів на підтвердження здійснення відповідних грошових переказів.

В такий спосіб, аналіз висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях у справі №910/6945/19, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки такі висновки не є різними за своїм змістом, а відтак наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження в процесі розгляду справи судом касаційної інстанції.

При цьому, суд касаційної інстанції в силу обмежень, визначених у частині другій статті 300 Господарського процесуального кодексу України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника, викладені у касаційній скарзі щодо невідповідності висновків судів обставинам справи, оскільки оцінка таких аргументів виходить за межі наданої суду компетенції.

Щодо оскарження рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України судова колегія виходить з такого.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо обов`язкової наявності у матеріалах справи доказів оплати за відступлені права вимоги до боржника для задоволення позову.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини другої цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною третьою статті 656 Цивільного кодексу України унормовано, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

В силу положень статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 Цивільного кодексу України).

У частині першій статті 517 Цивільного кодексу України зазначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (частина друга статті 517 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір у даній справі, звернувши увагу на суть зобов`язань сторін, які передбачені умовами договорів відступлення права вимоги, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про вчинення позивачем (як новим кредитором) та третіми особами (як первісними кредиторами) в обумовлені строки дій, спрямованих на виконання договорів відступлення (зокрема, оплати за відступлення права вимоги до боржника).

У постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі №369/10958/15 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення грошових коштів на підставі договору про відступлення права вимоги з підстав відсутності у матеріалах справи належних доказів, які засвідчують факт набуття права вимоги, зокрема, підтвердження оплати за договором відступлення права вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.01.2020 у справі №916/2286/16 та постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №910/16109/14 також зроблено висновок про необхідність дослідження доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення права вимоги, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.

З наведеного убачається, що Верховний Суд вже надавав висновки щодо застосування норм матеріального права, якими врегульовані правовідносини, зокрема, і між учасниками цієї справи, а тому посилання скаржника в якості підстави касаційного оскарження судових рішень у даній справі на приписи пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими.

Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримали підтвердження, колегія суддів відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофарм" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 у справі №910/6945/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофарм" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 у справі №910/6945/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв
Судді Н. О. Багай
Т. Б. Дроботова