УХВАЛА

про повернення позовної заяви

03 липня 2020 року Справа № 913/390/20

Провадження №7/913/390/20

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Тацій О.В.,

розглянувши матеріали позовної заяви Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» (93412, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, проспект Космонавтів, буд. 9-А, ідентифікаційний код 13405551)

до Шестакової Світлани Денисівни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення заборгованості у розмірі 37 950,00 грн.,

Без повідомлення та виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Шестакової Світлани Денисівни про стягнення заборгованості у розмірі 37 950,00 грн., в якому просить:

- стягнути з Шестакової Світлани Денисівни на свою користь основний борг з оплати спожитих комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 28 366,96 грн., пеню у сумі 9 332,84 грн., 3% річних у розмірі 107,53 грн. та інфляційні витрати у сумі 142,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» за відсутності укладеного письмового договору про надання комунальних послуг, на підставі фактичних договірних відносин, під час надання послуг з централізованого опалення поставило ФОП Шестаковій Світлані Денисівні до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у опалювальних сезонах 2018-2019 та 2019-2020 років у період з 01.11.2018 року по 16.04.2020 року теплову енергію шляхом надання послуги з опалення на загальну суму 28 366,96 грн.

При цьому, позивач зазначає, що 19.05.2020 року ФОП Шестакова С.Д. припинила свою підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець, про що свідчить запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позаяк, зобов`язання з оплати наданих послуг залишилися за нею як за фізичною особою.

Однак, відповідач, не зважаючи на фактичне користування послугами з централізованого опалення, в порушення вимог чинного законодавства свої грошові зобов`язання з оплати вартості спожитих комунальних послуг не виконав.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язань у відповідача виникло право на стягнення основної заборгованості з оплати комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 28 366,96 грн., а також на підставі ст. 1 ЗУ «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» пені за період з 21.11.2019 року по 23.06.2020 року у сумі 9 332,84 грн., та в силу положень ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних з простроченої суми у розмірі 107,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 142,67 грн. за відповідний період прострочення з 21.11.2019 року по 23.06.2020 року. Загальний розмір заборгованості за розрахунками позивача складає 37 950,00 грн.

Як вказує позивач, відповідач у відповідь на вимогу про сплату боргу

Зазначене стало підставою для звернення позивача з відповідними позовними вимогами до суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 174 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 56 ГПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

З аналізу приписів ст. 56 ГПК України вбачається, що у порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник, член виконавчого органу або інша особа, уповноважена діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).

Так, згідно інформації з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Красюк Роман Олександрович є керівником Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго».

При цьому, позовна заява підписана генеральним директором Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» - Красюк Р.О.

Тобто, має місце невідповідність між посадовим становищем уповноваженої законом особи на підписання від імені юридичної особи позовної заяви, тобто: керівника Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» - Красюка Романа Олександровича, та посадовим становищем особи, яка підписала позовну заяву - «генеральний директор».

Крім того, у зв`язку з цим, суд звертає увагу на те, що юридична особа, відповідно до ст. 92 ЦК України, набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону. Отже, від імені юридичної особи позовну заяву підписує повноважна посадова особа, повноваження якої ґрунтуються на установчих документах чи приписах закону.

Згідно з ч. 3 ст. 56 ГПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Таким чином, право на представництво юридичної особи пов`язане з наявністю акта органу управління юридичної особи, котрим юридична особа наділяє посадову особу повноваженнями вчиняти певні юридичні дії.

Керівник підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначено законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їхнє посадове становище. Повноваження керівників юридичних осіб підтверджується:

а) документами, що посвідчують їхнє посадове чи службове становище. До таких документів відносять накази (чи інші аналогічні документи) про призначення на посаду, протоколи зборів про обрання на посаду;

б) установчими документами юридичної особи, в яких містяться повноваження посадових чи службових осіб, що беруть участь у справі як представники цих осіб.

Аналогічна правова позиція щодо обов`язку надання доказів на підтвердження повноважень керівника наведено в ухвалі Верховного Суду від 11.04.2018 по справі №924/977/17.

Крім того, в силу приписів ч. 5 ст. 65 ГПК України, керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

До позовної заяви на підтвердження повноважень Красюка Р.О. на підписання позовної заяви від імені Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» додано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копії розпорядження міського голови «Про призначення генеральним директором Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» Красюка Р.», витягу з наказу №6-к від 10.01.2020 р. «Про призначення директором», а також статут підприємства, яким, виходячи з приписів ч. 5 ст. 65 ГК України, в силу яких керівник підприємства вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами, можуть бути передбачені межі, порядок та обмеження щодо представництва ним інтересів товариства.

Однак, з врахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.07.2018 року у справі №904/8549/17, вказані документи не можуть бути взяті судом до уваги у якості належних доказів, оскільки не засвідчені у встановленому законом порядку, тобто з порушенням вимог ч. 5 ст. 91 ГПК України, а саме: не містять дати їх засвідчення.

У зв`язку з цим суд зауважує, що до позовної заяви не додано жодного належним чином засвідченого доказу, якими б підтверджувалося відповідне посадове становище Красюка Р.О. , який підписав позовну заяву, та його право діяти на даній посаді від імені підприємства і право представляти інтереси підприємства в суді, у тому числі шляхом звернення з позовною заявою до суду.

Таким чином, з наданих суду матеріалів вбачається, що позовна заява підписана особою, посадове становище якої вказано невірно. При цьому, з огляду на вищевикладене наразі у суду наявні обґрунтовані сумніви щодо наявності у Красюка Р.О. права на звернення до суду від імені Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» з позовною заявою (її підписання).

Як зазначалося вище, статтею 174 ГПК України передбачено, зокрема, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

А тому суд приходить до висновку про необхідність повернення позовної заяви Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості у розмірі 37 950,00 грн. на підставі п. 1 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

В той же час, суд вважає необхідним і доцільним довести до відома заявника, що, відповідно до ч. 8 ст. 174 ГПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

У свою чергу, суд також вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно зі ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

У даному випадку, повернення позовної заяви з означених вище підстав є певним обмеженням при зверненні до суду, проте, таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено ГПК України і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що позовну заяву було повернуто заявникові, заявнику підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову до суду. Проте, наразі суд не вирішує питання про повернення судового збору, оскільки в силу вищевикладених положень чинного законодавства повернення судового збору здійснюється за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду.

При цьому, у матеріалах справи відсутнє відповідне клопотання заявника.

Крім того, не посилаючись як на підставу для повернення позовної заяви, виходячи з основоположної засади господарського судочинства - принципу змагальності, суд, керуючись приписами п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, вважає доцільним і необхідним посприяти заявнику в реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Частиною 1 ст. 172 ГПК України передбачено, що позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України), так і аналогічних приписів ГПК України.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року).

У Рішенні у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Абзацом 27 п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 передбачено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

За змістом п. 61 Правил надання поштового зв`язку, затверджених Постановою №270 від 05.03.2009 року Кабінету Міністрів України, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

За таких обставин, належним доказом надіслання копії позовної заяви з доданими до неї документами учасникам справи є опис вкладення відправленої поштової кореспонденції, засвідчений підписом працівника відділення поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля цього відділення, з зазначенням на ньому номеру поштового відправлення, а також розрахунковий документ поштової установи.

В якості доказів надсилання відповідачу копії, поданої до суду, позовної заяви та доданих до неї документів позивачем надано опис від 25.06.2020 року, який оформлений без дотримання вимог п. 61 Правил надання поштового зв`язку, а саме: не містить відповідного номеру поштового відправлення.

При цьому, розрахункового документу поштової установи до позовної заяви не додано.

Разом з тим, суд відзначає, що відсутність, у тому числі на описі вкладення, відомостей щодо номеру поштового відправлення позбавляє суд можливості отримати з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» з розділу «Трекінг відправлень» («Відстеження») за трекінгом відправлення (індикатором) інформацію, якою підтверджувався б факт отримання відповідачем копії позовної заяви та доданих до неї документів.

У свою чергу суд звертає увагу на те, що ненадання суду належних документів направлення відповідачу копій позовної заяви і доданих до неї документів не тільки позбавляє суд можливості достовірно встановити цей факт, а й за умови нездійснення заявником перед зверненням до суду встановленого п. 6 ч. 2 ст. 42 ГПК України обов`язку щодо своєчасного виконання визначених законом процесуальних дій, а саме: зобов`язання позивача до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення (ч. 1 ст. 172 ГПК України), - може об`єктивно обмежити право сторони відповідача на ознайомлення з повним змістом та обсягом наданих суду документів і доказів, та як наслідок призвести до порушення основоположної засади (принципу) господарського судочинства змагальності.

Також, відповідно до ст. 91 ГПК України, письмові докази, до яких належать і документи, подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно приписів ч. 5 ст. 91 ГПК України, учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Пунктом 5.27 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації (Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, чинний від 01.09.2003) встановлено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Разом з цим, як вбачається з додатків до позову, в якості доказів заявником до позову додано ксерокопії документів, які не є ані оригіналами документів, ані засвідченими у встановленому законом порядку копіями документів. Так, відмітка про засвідчення копії, яка передбачена п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, взагалі не містить дати засвідчення копії документа.

У свою чергу, в силу положень ч. 2 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з п. 2.21 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором. Відповідні документи подаються до господарського суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені із застосуванням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє дійти висновку, що документи, які підтверджують сплату судового збору, подаються виключно в оригіналі.

Позаяк, в порушення цих вимог до позовної заяви у якості доказів сплати судового збору позивачем надано неналежним чином засвідчену копію платіжного доручення №1172 від 24.06.2020 року на суму 2 102,00 грн., а не його оригінал.

У свою чергу, згідно п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити у тому числі обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Позаяк, наданий позивачем розрахунок пені на підставі ст. 1 ЗУ «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» за період з 21.11.2019 року по 23.06.2020 року у сумі 9 332,84 грн. є необґрунтованим та суперечливим, оскільки за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу, сплачують виключно суб`єкти підприємницької діяльності.

Так, не зважаючи на те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Шестакова С.Д. 19.05.2020 року втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності (фізичної особи підприємця), позивачем було нараховано пеню й після цієї дати, а саме до 23.06.2020 року.

Разом з тим, суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з положеннями ч. 2 цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Приписами ст. 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Стаття 20 Господарського процесуального кодексу України визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Так, відповідно до п.п. 1 та 16 ч. 1 зазначеної статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

16) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.05.2018 року у справі №910/11188/17 зроблено висновок та зазначено, що при вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у ст. 3 ГК України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб`єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічний висновок наведено у п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 року "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам".

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити з суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Судом встановлено, що предметом даного позову є матеріальна грошова вимога позивача до відповідача про стягнення з нього заборгованості за фактично спожиті ним, як фізичною особою-підприємцем, комунальні послуги з централізованого опалення під час здійснення господарської діяльності у приміщенні за відповідною адресою.

Аналізуючи заявлені вимоги на предмет їх належності до господарської юрисдикції, суд зазначає наступне.

З доданих до позовної заяви документів вбачається, що послуги з централізованого опалення надавалися за адресою АДРЕСА_2.

При цьому, згідно відомостей з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 10.12.2018 року, нежиле приміщення за вказаною адресою належить Шестаковій С.Д . У той же час інформацією з реєстру, сформованою станом на 22.06.2020 року не підтверджується факт належності Шестаковій С.Д. вказаного нежилого приміщення.

Тобто, надані документи у своїй сукупності не підтверджують конкретного періоду перебування даного нежитлового приміщення у власності Шестакової С.Д. , як і не вказують на дату його вибуття з власності останньої.

При цьому, вони свідчать про належність нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , Шестаковій С.Д. як фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦК України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Положеннями ст. 25 цього Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 26 ЦК України, всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України, суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ГК України, громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи.

Згідно з ч. 8 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Суд зазначає, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що у період з 19.11.2001 року по 19.05.2020 року Шестакова С.Д. дійсно мала статус фізичної особи-підприємця.

При цьому, зареєстрованим видом її підприємницької діяльності вказано:

- Код КВЕД 96.02 Надання послуг перукарнями та салонами краси.

Разом з тим, матеріали позовної заяви не містять відповідних доказів на підтвердження того, що Шестакова С.Д. використовувала будівлю за адресою: АДРЕСА_2, саме як фізична особа-підприємець для використання у своїй підприємницькій діяльності.

А посилання на складений представниками позивача за участі мешканців будинку акт обстеження системи опалення, згідно якого за даною адресою знаходиться приміщення салону «Каре», однозначно не свідчить про факт його дійсне, реальне існування протягом означеного періоду надання комунальних послуг з централізованого опалення та здійснення протягом цього періоду Шестаковою С.Д. , як фізичною особою-підприємцем, свого основного виду підприємницької діяльності саме у вказаному приміщенні.

Крім цього, слід зауважити, що зазначений акт містить інформацію про те, що за вказаною адресою знаходиться салон "Каре". При цьому, у змісті акту відсутнє уточнення про здійснення у приміщенні салону певного виду господарської діяльності. У такому випадку доцільно додати до позовної заяви документи, які б достовірно підтверджували факт здійснення Шестаковою Д.С. у період з року по року в нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, в якому згідно викладених у змісті позовної заяви доводів позивача знаходиться салон "Каре", конкретного виду підприємницької діяльності, який відповідає визначеному у реєстрі КВЕД 96.02.

У свою чергу у цьому контексті слід відзначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах у справах № 263/15943/17 від 26.06.2019 року, № 904/10132/17 від 15.05.2019 року, № 2-7615/10 від 14.03.2018 року, № 522/7909/16-ц від 05.06.2018 року, неодноразово зазначала, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Більш того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Шестакова С.Д. діяла у спірних правовідносинах як фізична особа-підприємець.

При цьому, позовній заяві зазначено і про відсутність укладеного з Шестаковою С.Д. як фізичною особою-підприємцем за вказаною адресою договору про надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, що може слугувати беззаперечним доказом наявності між сторонами господарських правовідносин.

Отже, наразі надані позивачем документи, не дають підстав вважати, що між сторонами у період надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2, існували господарські правовідносини, що давало б можливість беззаперечно стверджувати про приналежність даного спору до господарської юрисдикції.

Разом з тим, дані рекомендації суду спрямовані на забезпечення принципу процесуальної економії, так як у випадку їх врахування заявником ймовірно при повторному зверненні до суду виключатимуть можливість залишення позовної заяви без на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі з означених вище підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 174, 234, 235 ГПК України, Господарський суд Луганської області -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» до Шестакової Світлани Денисівни про стягнення заборгованості у розмірі 37 950,00 грн. (від 02.07.2020 за вх. № заяви 913/390/20) і додані до неї документи вважати неподаною та повернути заявникові.

2. Роз`яснити заявнику, що згідно ч. 8 ст. 174 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 03.07.2020 року та може бути оскаржена в порядку та строк встановлені ст.ст. 254-256 ГПК України.

Ухвалу суду складено та підписано 03.07.2020 року.

Суддя О.В. Тацій