РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.06.2020Справа № 910/20370/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 830 068,47 грн.

Представники сторін:

від позивача: Новотоцьких А.В., довіреність б/н від 17.10.2019;

від відповідача: Курильченко К.О., довіреність № 209 від 03.12.2019.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про стягнення 830 068,47 грн. неустойки в розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення повернення об`єкта оренди позивачу-орендодавцю.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди за Договором оренди обладнання №7 від 02.03.2011.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог, здійснено розподіл судових витрат у справі.

Постановою Верховного Суду від 05.12.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/20370/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 позов задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 830 068, 47 грн. неустойки, 12 452 грн. судового збору за подання позову та 18 676, 55 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13.12.2019 касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 у справі №910/20370/17 скасовано, справу №910/20370/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

09.01.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 910/20370/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2020 справа № 910/20370/17 прийнята до свого провадження суддею Грєховою О.А. та призначено підготовче засідання на 02.03.2020.

04.02.2020 представником відповідача подано письмові пояснення.

У судове засідання 10.02.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 02.03.2020.

02.03.2020 представником позивача подано письмові пояснення.

У судове засідання 02.03.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання 02.03.2020, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2020 розгляд справи по суті призначено на 27.04.2020.

24.04.2020 представником позивача подано письмові пояснення.

У судове засідання 27.04.2020 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 18.05.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

18.05.2020 представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання 18.05.2020 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 09.06.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

05.06.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції відповідач просить доручити Кіровському районному суду м. Дніпропетровська.

У судове засідання 09.06.2020 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи до 30.06.2020, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, постановлено судове засідання у справі № 910/20370/17, призначене на 30.06.2020 о 11:40 год., провести з використанням системи відеоконференцзв`язку, доручено Кіровському районному суду м. Дніпропедтровська забезпечити 30.06.2020 о 11:40 год. проведення в режимі відеоконференції судового засідання у справі № 910/20370/17 в приміщенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

У судове засідання 30.06.2020 представники сторін з`явились.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.06.2020 проти позову заперечив.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 30.06.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватофис» (далі - орендодавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (далі - орендар, відповідач) укладено Договір оренди обладнання №7 (далі - Договір), за умовами якого орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування обладнання (далі - «майно, що орендується») та зобов`язується сплачувати орендодавцеві оренду плату.

Найменування майна, що орендується: комплекти світлодіодних панелей згідно додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору. Вартість та склад майна, що передається в оренду відображається в актах передання-приймання. Вартість майна, що орендується складає 4 789 631,74 грн. з урахуванням індексації (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1 Договору визначено, що обладнання передається орендарю для використання у якості носіїв інформації у банківській діяльності.

Відповідно до пунктів 3.1 та 3.2 Договору майно, що орендується, вважається переданим орендареві з дати підписання Акта передання-приймання майна, що орендується. Строк оренди складає 10 календарних років з дати прийняття майна, що орендується, за Актом передання-приймання.

Згідно з п. 4.2 Договору орендна плата підлягає сплаті до 25 числа поточного місяця із урахуванням її індексації і складає 39 913,60 грн., податок на додану вартість 7 982,72 грн., всього по договору 47 896,32 грн. за перший місяць оренди (розмір орендної плати за окремо визначений комплект вказаний в додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору). Розмір орендної плати за кожний наступний місяць підлягає індексації з коефіцієнтом рівним одиниці.

У відповідності до п. 6.2 Договору орендар зобов`язується, зокрема укласти з ТОВ «Техно Компас» договір на проведення монтажних та пусконалагоджувальних робіт.

Згідно з п. 7.1 Договору після закінчення строку оренди повернення майна орендодавцеві здійснюється за актом передання-приймання протягом 10 календарних днів разом з технічною документацією (комплектно). Обов`язок по складанню акта передання-приймання покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору. Орендар/орендодавець зобов`язаний здійснити огляд та перевірку стану майна під час підписання акту передання-приймання.

Пунктом 7.4 Договору узгоджено, що майно вважається фактично переданим орендодавцеві/орендарю з моменту підписання акта передання-приймання.

За умовами п. 7.5 Договору оплата оренди здійснюється по день фактичного користування майном.

Цей Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1. цього договору та закінчується 02.03.2021 (п. 9.1 та п. 9.2 Договору).

Відповідно до п. 9.6 Договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

У відповідності до п. 9.7 Договору, останній Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному в України законодавстві.

Додатком № 1 до Договору вказано перелік майна, що орендується, а саме: комплекти світлодіодних панелей 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт.

На виконання умов Договору, 01.04.2011 за Актом приймання-передачі обладнання позивач передав, а відповідач прийняв обладнання: світлодіодні панелі: 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт.

Додатковою угодою від 01.12.2011 до Договору сторони доповнили п. 2.2 Договору оренди положенням щодо індексації орендної плати за 2011 рік на суму 489 021,42 грн. в т.ч. ПДВ 81 503,58 грн., а Додатковою угодою від 30.11.2015 до Договору додали до п. 4.2 Договору оренди наступний абзац: "Орендна плата в період з 01.12.2015 по 31.12.2015 складає 15 618,70 грн., ПДВ 3123,74 грн., всього з урахуванням ПДВ в місяць орендна плата становить 18 742,44 грн" та визначили у зв`язку з розірванням договору оренди, що останнім днем оренди є 31.12.2015.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою № 28/09-1 від 28.09.2017, в якій зазначив, що після розірвання Договору об`єкти оренди (комплекти світлодіодних панелей) до сьогоднішнього дня не повернуті позивачу в порядку, передбаченому договором оренди та діючим законодавством України, у зв`язку з чим вимагав у відповідача у 7-денний строк виконати обов`язок за договором та повернути комплекти світлодіодних панелей позивачу із технічною документацією (комплектно) в стані та порядку.

Однак вимога позивача залишена відповідачем без належного реагування, майно надалі залишається у користуванні відповідача, у зв`язку з чим позивач здійснив нарахування відповідачу неустойки в розмірі подвійної плати за користуванням майном за час прострочення повернення об`єкта оренди орендодавцю з 11.01.2016 (сплив десятиденного строку добровільного повернення майна відповідно до п. 7.1 Договору оренди) по листопад 2017 (час звернення до суду). Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог, здійснено розподіл судових витрат у справі.

Постановою Верховного Суду від 05.12.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/20370/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 позов задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 830 068, 47 грн. неустойки, 12 452 грн. судового збору за подання позову та 18 676, 55 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13.12.2019 касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 у справі №910/20370/17 скасовано, справу №910/20370/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Верховний Суд, скасовуючи судові акти попередніх судових інстанцій та скеровуючи справу на новий розгляд, у своїй постанові зазначив:

«Неповнота з`ясування місцевим та апеляційним судами обставин справи при новому розгляді справи №910/20370/17 та невиконання вказівок Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 щодо з`ясування дійсних правовідносин, що склалися між сторонами спору після розірвання договору оренди обладнання №7 від 02.03.2011 та встановлення останнім днем користування майном на підставі договору - 31.12.2015, щодо надання оцінки умовам пункту 7.5 договору оренди щодо сплати орендної плати по день фактичного користування орендованим майном та врахування специфічних характеристик світлодіодного обладнання, яке орендувалось відповідачем у позивача, що зумовлювало необхідність проведення робіт з його демонтажу за умов наявності спору між позивачем і відповідачем щодо відповідальної особи за проведення цих робіт, та з порушенням вимог процесуального закону щодо повноти з`ясування обставин справи та виконання вказівок касаційного суду при новому розгляді справи (статті 86, 269, 316 ГПК України), свідчить про суперечність постанови від 15.07.2019 та рішення від 11.03.2019 у справі №910/20370/17 загальноприйнятим стандартам правосуддя, згідно з якими правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться (рішення ЄСПЛ у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984), а обґрунтоване рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення ЄСПЛ у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001).».

В силу ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений між сторонами договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

На виконання умов Договору, 01.04.2011 за Актом приймання-передачі обладнання позивач передав, а відповідач прийняв обладнання: світлодіодні панелі: 6.144х3.328 у кількості - 2; 6.144х1.024, у кількості - 1; 4.096х0.768 у кількості - 12; 2.925х0.675 у кількості - 18, всього 33 шт.

Згідно ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 2 ст. 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається. Якщо інше не передбачено законом або договором.

Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу (ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 9.6 Договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Цей договір вважається розірваним з моменту належного оформленням сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному в Україні законодавстві (п. 9.7 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 2 Додаткової угоди від 30.11.2015 до Договору сторони дійшли згоди, у зв`язку з розірванням договору оренди вважати останнім днем оренди 31.12.2015.

Таким чином, враховуючи, що сторонами відповідно до умов Договору було оформлено Додаткову угоду від 30.11.2015, якою розірвано договір, суд приходить до висновку, що Договір є розірваним з 01.01.2016.

Згідно п. 7.1 Договору, майно, що орендується, повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту набрання чинності цим договором в м. Дніпропетровську. Передача орендодавцем та прийняття орендарем майна в оренду засвідчується актом передання-приймання. Після закінчення строку оренди повернення майна орендодавцеві здійснюється за актом передання-приймання протягом 10 (десяти) календарних днів разом з технічною документацією (комплектно). Обов`язок по складанню акта передання-приймання покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору. Орендар/орендодавець зобов`язаний здійснити огляд та перевірку стану майна під час підписання акту передання-приймання.

В той же час, відповідно до п.п. 7.4-7.5. договору, майно вважається фактично переданим орендодавцеві/орендарю з моменту підписання акта передання-приймання. Оплата оренди здійснюється по день фактичного користування майном.

Відповідно до частини четвертої статті 291 Господарського кодексу України, правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Згідно зі статтею 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Таким чином, положення вказаної норми закону та Договору з урахуванням приписів ст. 11 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України свідчать про те, що у разі дострокового припинення цього договору, саме у відповідача виникає обов`язок повернути орендодавцю майно з оренди, оскільки договір припинив свою дію, внаслідок чого орендар втратив право на користування об`єктом оренди.

Відповідач в свою чергу зазначає, що ним було повернуто орендоване майно позивачу, про що свідчить Акт приймання-передачі від 31.12.2015 до Договору оренди, підписаний сторонами.

Однак зі змісту названого Акту випливає, що саме позивач, як орендодавець, повернув, а відповідач, як орендар, прийняв із користування обладнання за Договором оренди обладнання №7 від 02.03.2011. Обладнання повернуто в повному обсязі в належному стані, придатне для використання за призначенням

Натомість, виходячи з умов укладеного між сторонами Договору, обов`язок повернення орендованого обладнання покладено саме на відповідача, як орендаря. Окрім того, Акт приймання-передачі від 31.12.2015 не містить відомостей про найменування та кількість обладнання, яке повертається, що суперечить приписам статті 760 Цивільного кодексу України, якою визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками.

При цьому, оскільки з Акту приймання-передачі неможливо встановити повернення орендованого майна, що є предметом Договору, такий Акт не відповідає приписам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в частині оформлення, оскільки не містить відомостей про найменування та кількість обладнання, яке повертається з оренди.

Також, за умовами п. 7.1 Договору оренди повернення майна орендодавцеві здійснюється за актом передання-приймання разом з технічною документацією (комплектно).

Натомість доказів виконання цих умов Договору оренди відповідачем матеріали справи не містять.

Доводи відповідача про те, що питання передання або непередання технічної документації разом з орендованим майном не є предметом спору у даній справі відхиляються, оскільки заперечення відповідача по суті спору ґрунтуються на твердженні про належне виконання ним своїх договірних зобов`язань в частині повернення об`єкта оренди позивачу, натомість вищезгадані умови п. 7.1 Договору оренди передбачають повернення майна безпосередньо разом з технічною документацією за актом приймання-передачі, а не окремо майно та технічну документацію на нього.

Також, суд відхиляє посилання відповідача про повернення ним орендованого обладнання з огляду на зміст наданих до матеріалів справи листів №0-74728 від 22.06.2017 та №20.0.0.0/4-107142 від 08.09.2017, які свідчать про те, що відповідачем не заперечується факт користування комплектами світлодіодних панелей та зазначається про необхідність їх демонтажу позивачем, не дивлячись на те, що за умовами пунктів 7.1 Договору та ст. 785 ЦК України саме на відповідача покладено обов`язок як зі складення акту приймання-передачі орендованого майна, так і обов`язок з повернення майна.

З названого листування, яке відбувалося більше ніж через півтора роки після припинення дії Договору оренди за згодою сторін вбачається, що об`єкт оренди все ще використовуються відповідачем та не демонтовано. В свою чергу, відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів невикористання об`єкту оренди суду не надано, чим спростовується твердження відповідача про повернення ним обладнання позивачу за Актом від 31.12.2015.

Відповідачем надано до матеріалів справи перелік договорів оренди приміщення з адресами орендованого майна та примірник договору, який є типовим, на підтвердження того, що одночасно з правовідносинами оренди обладнання між сторонами були наявні і правовідносини з оренди приміщень, на фасадах яких таке обладнання було розміщено. За твердженням відповідача, після підписання Акта передання-приймання від 31.12.2015, яким таке обладнання було повернуто, орендоване обладнання фактично перейшло у володіння позивача на належних йому на праві власності об`єктах нерухомого майна.

Натомість з вищевказаних документів не вбачається, що саме те, обладнання, яке було передано в оренду відповідачу за Договором оренди обладнання №7 від 02.03.2011 перейшло у володіння позивача.

Оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем в частині повернення орендованого обладнання за Договором оренди, відповідача фактично продовжує користування орендованим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно абз. 2 п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», неустойка передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Водночас, пунктом 7.5 Договору сторонами узгоджено, що оплата оренди здійснюється по день фактичного користування майном.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, в яких не передбачено такої підстави припинення зобов`язання, як закінчення строку дії Договору.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Таким чином, припинення строку дії Договору та припинення зобов`язань сторін за Договором не ототожнюються.

В порушення положень приписів ст. 785 Цивільного кодексу України та Договору відповідач з 01.01.2016 продовжив користуватися спірним майном, що відповідачем не спростовано.

За змістом ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Тобто, з урахуванням викладеного сторони не позбавлені передбачити в договорі оренди положення щодо обов`язку орендаря сплачувати орендодавцю орендну плату після припинення дії договору оренди до дня фактичного повернення майна.

Таке право сторін повністю узгоджується із приписами глави 58 Цивільного кодексу України оскільки буде передбачати продовження обов`язку внесення плати за користування майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, будь-який рівнозначний пункт щодо обов`язку сплати орендних платежів після припинення дії договору оренди до дня фактичного повернення майна в розумінні ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України є обумовленим договором відступом сторін від загального правила та свідчить про продовження існування зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати на користь орендодавця, яке буде припинено в момент фактичного повернення майна.

В даному випадку, положеннями Договору сторонами було встановлено оплата оренди здійснюється по день фактичного користування майном (п. 7.5 Договору).

З огляду на викладене вбачається, що основне зобов`язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, оскільки його припинення у розумінні умов спірного договору пов`язано з моментом повернення орендованого майна, а не з фактом закінченням строку дії договору, що відповідає приписам ст.ст. 6, 653, 762 Цивільного кодексу України.

Отже, враховуючи, що передане відповідачу спірне майно повернуто не було, що відповідачем спростовано не було, то в силу наведених положень чинного законодавства України та приписів спірного договору у останнього виник обов`язок по оплаті орендної плати за фактичний час користування таким майном.

Суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 910/20370/17 зазначено, що: «Верховний Суд зазначає, що на відміну від неустойки, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, що є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до якої необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України, обов`язок щодо сплати орендарем орендної плати за користування орендованим майном, в тому числі після спливу строку дії договору оренди, не залежить від встановлення вини у діях орендаря щодо несвоєчасного повернення об`єкта оренди за наслідком розірвання договору оренди. Орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.».

З огляду на викладене вбачається існування правових підстав для нарахування позивачем саме орендної плати, а не неустойки у розмірі подвійної плати на підставі ч. 2 ст. 758 ЦК України, в зв`язку з чим, оскільки позивачем заявлено саме неустойку, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

На виконання вказівок Верховного Суду, зазначених у постанові від 13.12.2019 судом також здійснюється розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (49044, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, узвів Крутогірний, буд. 14, ідентифікаційний код: 33546549) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних та касаційних скарг у розмірі 68 486 (шістдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят шість) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.07.2020

Суддя О.А. Грєхова