РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

07.07.2020Справа № 910/4883/20
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу
за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро Рівер Груп

про стягнення штрафних санкцій в розмірі 192 234,00 грн.

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:
До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро Рівер Груп" про стягнення штрафних санкцій в розмірі 192 234,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані ти, що 03.06.2019 року між сторонами укладено договір №91/ВЗЗ-2019 про закупівлю товару з додатковими угодами.

Відповідачем порушено строки поставки товару.

У зв`язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогами про стягнення з відповідача пені в розмірі 100 464,00 грн. та штрафу в розмірі 91 770,00 грн. за прострочення виконання зобов`язання, визначеного договором.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

08.05.2020 року до канцелярії суду позивачем подано пояснення.

15.05.2020 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд вважати продовженим строк на подання відзиву на позовну заяву на підставі п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України. Відмовити у задоволенні позовної заяви про стягнення пені та штрафу. Розгляд справи №910/4883/20 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Стягнути з позивача на користь відповідача суму понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 21 750,00 грн.

Відповідно до частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у ній є вимоги про стягнення 192 234,00 грн., що є меншим ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак вказана справа відноситься до малозначних справ у розумінні пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України та відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України підлягає розгляду судом без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що за ціною позову дана справа є малозначною, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

З огляду на наведене, клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін задоволенню не підлягає.

27.05.2020 року до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

12.06.2020 року до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

03.06.2019 року між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпро Рівер Груп" (учасник) укладено договір №91/ВЗЗ-2019.

Відповідно до п.1.1 договору учасник зобов`язується у визначені договором строки поставити замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Згідно з п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 021:2015 - 15530000-2- вершкове масло (масло вершкове) (тут і надалі - товар).

Кількість товару за договором: 150 000 кг (п.1.2 договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна договору складає 20 700 000 грн., у тому числі податок на додану вартість 20% .

Додатковою угодою №1 від 14.11.2019 року до договору сторони погодилися:

пункт 1.2 договору викласти в наступній редакції «Найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 021:2015 - 15530000-2- вершкове масло (масло вершкове)».

Кількість товару за договором: 110 000 кг.

пункт 3.1 договору викласти в наступній редакції: ціна договору складає 15 180 000 грн., у тому числі податок на додану вартість 20% - 2 530 000,00 грн. .

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2019 року.

Додатковою угодою №2 від 28.12.2019 року сторонами продовжено дію договору до 31.03.2020 року.

Додатковою угодою №3 від 30.01.2020 року до договору сторони погодилися:

пункт 3.1 договору викласти в наступній редакції: що ціна договору складає 18 216 000 грн., у тому числі податок на додану вартість 20% - 3 036 000,00 грн.

у 2019 році за специфікацією становить 15 180 000 грн, у тому числі ПДВ 2530 000,00 грн.

у 2020 році за специфікацією становить 3 036 000 грн, у тому числі ПДВ 506 000,00 грн.

Вищезазначена додаткова угода діє до 31.03.2020 року.

Відповідно до специфікації до додаткової угоди №3 від 30.01.2020 року визначено: найменування товару: код ДК 021:2015 - 15530000-2- вершкове масло (масло вершкове)», у кількості 22 000 кг на загальну суму 3 036 000,00 грн. поставка до 31.03.2020 року включно.

Відповідно до п.5.1 договору дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці. Строк поставки товару за цим договором складає 10 календарних днів з моменту подання письмової заявки замовника, але не пізніше дати вказаної в ній.

Позивачем надіслано відповідачу заявку №78/5/7-1686 від 01.08.2019 року щодо поставки товару, в якій зазначено дату поставки товару 12-16.08.2019, що підтверджується описом вкладень в цінний лист від 02.08.2019 (№ 847) та службовим чеком з Укрпошти (№ 847).

14.08.2019 року на адресу позивача надіслано лист від відповідача вих. №346 від 14.08.2019 року) за вхідним № 1484 про відтермінування поставки продукції до 23.08.2019 (підставою для цього звернення відповідачем зазначено є тимчасові сезонні зміни в технологічному процесі виготовлення продукції, що підлягає поставці).

Листом № 78/6-1803 від 16.08.2019 позивач надав відповідь, що згідно умов договору відповідач зобов`язується поставити позивачу якісні товари зазначені у специфікації в повному обсязі, у визначені терміни. З метою недопущення виникнення небажаних наслідків у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання позивач нагадував про поставку товару у визначений умовами договору термін.

На виконання умов договору, відповідачем поставлено товар на загальну суму 2 208 000,00 грн. у кількості 16 000 кг, що підтверджується видатковою накладною №500 від 27.08.2019 року.

04.02.2020 позивачем надіслано відповідачу заявку від 04.02.2020 року № 78/5/7-263 (цінний лист з описом вкладення № 780 від 04.02.2020, який підтверджується фіскальним чеком № 780), на поставку товару в кількості 9 500 кг на склад замовника за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська 8-А. Дата поставки товару 19.02.2020 року.

03.03.2020 позивачем надіслано відповідачу заявку від 03.03.2020 року № 78/5/7-490 (цінний лист з описом вкладення № 849 від 03.03.2020), на поставку товару в кількості 12 500 кг на склад замовника за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська 8-А. Дата поставки товару 18.03.2020 року.

20.03.2020 року позивачем направлено відповідачу повідомлення вих. №78/6-621 від 20.03.2020 року про розірвання договору №91/ВЗЗ-2019 від 03.06.2019 в односторонньому порядку, в якому повідомлено учасника про розірвання договору в односторонньому порядку з 31.03.2020.

Вищезазначене повідомлення направлено відповідачу засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення з штрихкодовим ідентифікаторм № 042 , який підтверджується фіскальним чеком № 042.

Відповідно до п.6.2.1 договору замовник має право в односторонньому порядку відмовитись від договору у разі невиконання зобов`язань учасником повідомивши про це письмовим повідомленням про розірвання договору, що має бути відправлено учаснику не пізніше 10-ти календарних днів до дати розірвання, зазначеної замовником в повідомленні про розірвання договору. Договір вважається розірваним на вимогу позивача з дати розірвання, зазначеної позивачем в повідомленні про розірвання договору.

Пунктом 11.6 договору передбачено, що усі повідомлення, будь-яке листування тощо за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, якщо вони письмово оформлені та надіслані відповідним листом (рекомендований лист, цінний лист з описом вкладення, передача посильним). У будь-якому разі замовник вважається повідомленим з моменту фактичного отримання листа, а учасник з моменту направлення замовником відповідного листа (передання до поштового відділення зв`язку та отримання фіскального чеку.

За порушення строків поставки товару позивачем нараховано:

- згідно заявки № 78/5/7-1686 від 01.08.2019 за порушення строку поставки товару з 16.08.2019 по 27.08.2019 - 0,1 % вартості товару в сумі 2 208 000,00 грн. = 2 208,00 грн. х 11 днів розмір пені становить 24 288,00 грн.,

- згідно заявки № 78/5/7-263 від 04.02.2020 за порушення строку поставки товару з 20.02.2020 по 31.03.2020 - 0,1 % вартості товару в сумі 1 311 000,00 грн. = 1 311,00 грн. х 41 день - розмір пені становить 53 751,00 грн. додатково стягується штраф за прострочення поставки понад 30 календарних днів у розмірі 7% 1 311 000,00 грн. = 13 110,00 х 1% розмір штрафу становить 91 770,00 грн.;

- згідно заявки № 78/5/7-490 від 03.03.2020 за порушення строку поставки /товару з 19.03.2020 по 31.03.2020 - 0,1 % вартості товару в сумі 1 725 000,00 грн. х 13 днів - розмір пені становить 22 425,00 грн.

Заперечуючи проти позову у відзиві відповідачем зазначено, що він не порушував строки поставки та належним чином виконував зобов`язання у строки визначені письмовими заявками з урахування 10-денного строку з моменту отримання письмової заявки, як це передбачено в п.5.1 договору №91/ВЗЗ-2019 від 03.06.2019.

Проте, суд не погоджується з вищезазначеним твердженням відповідача, оскільки відповідно до п.5.1 договору, строк поставки товару за цим договором складає 10 календарних днів з моменту подання письмової заявки замовника, але не пізніше дати вказаної в ній.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на постанову Київського апеляційного господарського від 05.07.2018 року у справі №910/177/18 в якій позивачем є військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, в які зазначено, що «колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що при визначенні періодів прострочення мають враховуватись положення п. 5.1 договору (строк поставки товару складає 10 календарних днів з моменту подання письмової або телефонної заявки замовником), а заявка не може зменшувати такий строк поставки.

Проте, судом враховано, що в п.5.1 договору у вищезазначеній справі передбачено, що строк поставки товару складає 10 календарних днів з моменту подання письмової або телефонної заявки заявником.

Тобто, передбачені зовсім інші умови договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що умови договору №91/ВЗЗ-2019 від 03.06.2019 року погоджені та прийняті відповідачем.

Також, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач не бере до уваги дату отримання заявок відповідачем, які були надіслані описами вкладення в цінний лист з фіскальними чеками.

Проте, беручи до уваги пункт 11.6 договору сторони узгодили між собою, що усі повідомлення, будь-яке листування тощо за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, якщо вони письмово оформлені та надіслані відповідним листом (рекомендований лист, цінний лист з описом вкладення, передача посильним). У будь-якому разі замовник вважається повідомленим з моменту фактичного отримання листа, а учасник з моменту направлення замовником відповідного листа (передання до поштового відділення зв`язку та отримання фіскального чеку; поставлення на копії документа будь-якої відмітки, що свідчить про його отримання Відповідачем).

Так, позивачем надано докази направлення (опис вкладення в цінний лист, який підтверджується фіскальним чеком про сплату відправлення), які наявні в матеріалах справи.

Також заперечуючи проти позову, відповідачем зазначено, що він належним чином виконував обов`язок з поставки товару у строки, що визначені договором №91/ВЗЗ-2019 від 03.06.2019р., а саме позивач неправомірно та всупереч умов договору відмовляв у прийнятті товару, на підтвердження чого надано акти №8/5/8-1857 від 22.08.2019, №6 від 18.02.2020, №7 від 20.02.2020 року.

Відповідач, посилаючись на норми закону, стосовно неправомірних дій позивача про не прийом товару зазначає, що позивач діяв неправомірно, повинен був скласти акт про тимчасове зберігання до усунення недоліків відповідачем.

Відповідно до ч. 2 статті 690 ЦК України продавець зобов`язаний забрати (вивезти) товар, не прийнятий покупцем (одержувачем), або розпорядитися ним в розумний строк.

Пунктом 5.6 договору передбачено, що замовник(одержувач) має право не приймати товар за кількістю та якістю, у разі виникнення сумніву щодо якості, маркування та етикетування, фасування, стану упаковки товару після проведення огляду, на строк достатній для встановлення відповідної якості товару.

Згідно з ч. 2 статті 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Також, суд зазначає, що відповідно Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Державного арбітражу Союзу PCP від 25.04.66 № П-7 вона застосовується у всіх випадках, коли стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами поставки або іншими обов`язковими для сторін правилами не встановлений інший порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю і комплектності, а також тари під продукцією або товарами.

У договорах поставки можуть бути передбачені особливості приймання відповідних видів продукції і товарів.

Тобто, Інструкція № П-7 визначає, що її вимоги можуть бути застосовані у всіх випадках, коли умовами договору не передбачений інший порядок приймання продукції. Отже, за відсутності у договорі відповідних умов щодо порядку прийняття товару за якістю, до правовідносин між сторонами такого договору застосовуються приписи Інструкції № П-7.

А тому, повне застосування Інструкції № П-7 не є обов`язковим у разі, коли відповідно до положень Цивільного кодексу України сторони договору поставки на власний розсуд урегулювали питання щодо порядку приймання-передачі продукції.

Таким чином, матеріалами справи спростовано твердження відповідача щодо неправомірний дій позивача про не прийом товару.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.7.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за договором сторони несуть відповідальність передбачену відповідно до Цивільного та Господарського кодексу України, а також інших чинних нормативно-правових актів України та цим договором.

Згідно з п. 7.3 договору, за порушення строку поставки товару зазначеного у пункті 5.1 цього договору учасник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов`язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов`язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв`язку з порушенням зобов`язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно дійти висновку, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов`язання. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, постанова від 24.03.2009 р. у справі № 8/411/08).

Частиною 2 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ч.2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що позивач є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Суд вважає неправильним розрахунок позивача розмірів пені по заявці № 78/5/7-263 від 04.02.2020. Виходячи з визначеного позивачем періоду прострочення та суми вбачається, що позивачем при нарахуванні її розміру, за конкретний період прострочення, в періоди прострочення враховано дати фактичної поставки, що призвело до збільшення періоду на один день, відповідно до збільшення розмірів пені на суму вартості одного дня прострочення.

Відповідно до частини 2 статті 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відтак, пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення платежу.

Із системного аналізу наведених приписів чинного законодавства вбачається, що день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Крім того, позивачем не вірно розраховано останній день нарахування по заявках № 78/5/7-263 від 04.02.2020, № 78/5/7-490 від 03.03.2020, оскільки ним є 30.03.2020 року, оскільки 31.03.2020 є днем розірвання договору.

Розрахунок пені:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір пені за кожний день простроченняСума пені за період прострочення
2 208 000,0017.08.2019 - 26.08.2019100.1 %22 080,00
1 311 000,0020.02.2020 - 30.03.2020400.1 %52 440,00
1 725 000,0019.03.2020 - 30.03.2020120.1 %20 700,00
Таким чином, за перерахунком суду загальний розмірі пені становить 95 220 грн. та підлягає задоволенню.

Вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 5 244,00 грн. не підлягають задоволенню.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11 та є обов`язковою відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України.

Суд погоджується з розрахунком наданим позивачем та вважає вимоги щодо стягнення штрафу в розмірі 91 770 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 750,00 грн.

Відповідно до ч.1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотриманням вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро Рівер Груп» надано:

договір про надання правової допомоги №33 від 22.02.2019 року укладений між адвокатським бюро «Войніканіс-Мирського» та товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро Рівер Груп» (клієнт), відповідно до умов якого договір регулює правовідносини сторін, які виникають у зв`язку із наданням бюро правової допомоги клієнту,

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність: на Войніканіс-Мирського Ян Сергійовича №4675/10 від 24.11.2011р., посвідчення адвоката, ордер серія КС №546896 від 04.05.2020 року,

- акт приймання-передачі наданої правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги №33 від 22.02.2019 року, від 12.05.2020 року на суму 21 750,00 грн.,

- рахунок на оплату №85 від 12.05.2020 року,

- платіжне доручення №1464 від 12.05.2020 року на суму 21 750,00 грн.

Частиною 4 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та додатковій постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 21.01.2020 у справі № 904/1038/19.

У відповіді на відзив позивач заперечував щодо витрат відповідача на послуги адвоката та зазначив, що сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на її складність та обсяг наданих адвокатських послуг.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку позовної заяви, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову.

Пунктом 3 ч. 4 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, вимоги відповідача щодо стягнення витрат на послуги адвоката підлягають частковому задоволенню в розмірі 593,76 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро Рівер Груп" (04050, м. Київ, провулок Косогірний, будинок 4, кімната 27, ідентифікаційний код 40464816) на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) пеню в розмірі 95 220 (дев`яносто п`ять тисяч двісті двадцять) грн. 00 коп., штраф в розмірі 91 770 (дев`яносто одна тисяча сімсот сімдесят) грн. 00 коп. та 2 804 (дві тисячі вісімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору.

3. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро Рівер Груп" (04050, м. Київ, провулок Косогірний, будинок 4, кімната 27, ідентифікаційний код 40464816) 593 (п`ятсот дев`яносто три) грн. 76 коп. витрат на правову допомогу.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий