ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2020 р. Справа№ 910/17556/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксі-Центр»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2020

у справі №910/17556/19 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксі-Центр»

про стягнення 120 115,20 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксі-Центр» (далі - ТОВ «Діксі-Центр», відповідач) про стягнення 120 115,20 грн, з яких 70 656,00 грн пені та 49 459,20 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №53-129-01-17-01264 від 21.12.2017 в частині строків поставки товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 у справі №910/17556/19 позов задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Діксі-Центр» на користь ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» 70 656,00 грн пені, 49 459,20 грн штрафу та 1 921,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування пені та штрафу, розмір яких є обґрунтованим, вірно розрахованим та відповідачем не спростованим; відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, суд зазначив, що відповідачем не було доведено суду таких обставин як, винятковість випадку, з урахуванням інтересів обох сторін, не наведено причин неналежного виконання зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем, а також невідповідності розміру пені наслідкам порушення; на момент вирішення спору по суті у суду відсутні підстави вважати наявними та належним чином доведеними обставини, які є достатніми для зменшення розміру пені у відповідності до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України(далі - ГК України).

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Діксі-Центр» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення частково та постановити нове, яким зменшити розмір нарахованої неустойки.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необґрунтованим та таким, що прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушення норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказує на те, що судом не враховано, що позивач не поніс збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, а також ступінь виконання відповідачем свого зобов`язання та ту обставину, що порушення умов договору мало місце і зі сторони позивача, яким порушені строки оплати поставленого обладнання; розмір заявленої неустойки, з урахуванням того факту, що позивачем також були порушені умови договору, значно перевищує розумні межі.

Крім того, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, відповідач зазначав, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Діксі-Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 у справі №910/17556/19, встановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено ДП «НАЕК «Енергоатом» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на відсутність підстав для зменшення розміру штрафу та пені, у зв`язку з тим, що підписавши договір, відповідач погодився з викладеними в ньому умовами, у тому числі щодо сплати штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань; наявність збитків учасників господарських відносин, відповідно до ст. 233 ГК України, не є єдиною обставиною, яку суд враховує при розгляді можливості прийняття рішення щодо зменшення розміру неустойки; твердження відповідача про те, що судом першої інстанції не взято до уваги та не обґрунтовано той факт, що позивач також порушив умови договору в частині дотримання строків оплати поставленого обладнання є нелогічним, оскільки, відповідач не пред`явив зустрічних вимог та не надав зустрічного розрахунку штрафних санкцій за порушення строку оплати продукції за договором; наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена саме відповідачем, проте, останнім не було надано необхідних доказів для прийняття рішення про «винятковість випадку» та/або підтвердження неможливості їх надання як на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, так і при поданні апеляційної скарги.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 21.12.2017 між ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» (у тексті договору - покупець) та ТОВ «Діксі-Центр» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір № 53-128-01-17-01264 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язувався в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити комп`ютерне обладнання та приладдя виробництва HP Inc. для потреб ВП «Рівненська АЕС», ВП «Складське господарство», ВП «Аварійно-технічний центр», ВП «Управління справами», ВП «Запорізька АЕС», ВП «Атоменергомаш», ВП «Автоматика та машинобудування», ВП «Атомремонтсервіс», ВП «Хмельницька АЕС», ВП «Южно-Українська АЕС», ДП «НАЕК «Енергоатом» (кінцеві споживачі), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти та оплатити продукцію.

Пунктом 1.2. договору визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначені в Специфікації №1 (далі - «Специфікація»), яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 3.1. договору сума договору становить 18 874 947,60 грн, в тому числі ПДВ - 3 145 824,60 грн.

Строки поставки продукції вказані у Специфікації. За погодженням з покупцем, допускається поставка продукції партіями (пункт 5.1 договору).

Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад кінцевих споживачів (пункт 5.4 договору).

У відповідності до підпункту 6.3.1. договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку продукції у строки, встановлені договором.

Пунктом 9.2 договору встановлено, що у разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) вирішуються у судовому порядку, передаються у відповідний господарський суд України за місцем знаходження відповідача, з дотриманням претензійного порядку врегулювання спору.

Відповідно до Специфікації № 1, яка є додатком до договору, термін поставки комп`ютерного обладнання та приладдя сторони погодили до 31.12.2017.

30.03.2018 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до договору, згідно якої сторони встановили обов`язок постачальника здійснити поставку недопоставленої продукції за позицією 35 у Специфікації №1 до договору кінцевим споживачам, а також продовжити строк дії договору, визначивши, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.06.2018, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку.

Пунктом 2 Додаткової угоди №1 від 30.03.2018 визначено, що постачальник не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язань з постачання продукції, яке мало місце до моменту укладення цієї додаткової угоди.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, виходячи з погоджених сторонами умов договору та враховуючи, що 31.12.2017 є вихідним днем, у відповідності до частини 5 статті 254 ЦК України, відповідач повинен був поставити позивачеві продукцію, визначену у Специфікації №1, у термін до 02.01.2018.

Згідно з пунктом 5.4 договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад кінцевих споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 13.04.2018 поставив позивачеві продукцію, визначену за позицією 35 у Специфікації №1 до договору на загальну суму 706 560,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №428 від 13.04.2018 на суму 168 960,00 грн, № 429 від 13.04.2018 на суму 168 960,00 грн, № 343 від 13.04.2018 на суму 199 680,00 грн та № 439 від 13.04.2018 на суму 168 960,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензію №8187/51 від 02.07.2018 та уточнену претензію від 20.02.2019 № 2082/51.

Позивачем отримана відповідь вих. №07 від 18.10.2018 на претензію та відповідь вих.№ 40 від 25.03.2019 на уточнену претензію, відповідно до змісту яких відповідач вважав розрахунки штрафних санкцій некоректними та просив зменшити розмір штрафних санкцій.

Однак, ознайомившись із змістом вищезазначених відповідей, перевіривши обставини, на які відповідач посилався як на підставу не зменшення розміру штрафних санкцій, позивач дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для прийняття рішення щодо незастосування штрафних санкцій та, відповідно, не направлення відповідної позовної заяви до суду.

Враховуючи вищевикладені обставини, посилаючись на несвоєчасну поставку продукції відповідачем та неможливість врегулювати даний спір у досудовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені та штрафу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог повністю, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 5.1 договору строки поставки продукції вказані у Специфікації. За погодженням з покупцем, допускається поставка продукції партіями.

У Специфікації №1 до договору сторони погодили термін поставки до 31.12.2017.

Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами у справі, відповідачем здійснено поставку позивачеві продукції, погодженої за позицією 35 у Специфікації №1 до договору, згідно видаткових накладних № 428 від 13.04.2018, № 429 від 13.04.2018, № 343 від 13.04.2018 та № 439 від 13.04.2018 з порушенням погоджених сторонами строків.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, враховуючи порушення відповідачем строку поставки товару, позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 70 656,00 грн пені та 49 459,20 грн штрафу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Частиною другою статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості

Пунктом 7.2. договору сторони погодили, що за порушення строку поставки продукції за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожний день прострочення, але не більше 30 % вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Згідно з п. 7.9 договору позовна давність щодо стягнення штрафних санкцій, передбачених пунктами 7.2., 7.3. та 7.5. договору, встановлюється тривалістю у два роки.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши надані позивачем розрахунки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі є правильними, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 70 656,00 грн пені та 49 459,20 грн штрафу.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про наявність підстав для зменшення розміру стягнення з нього штрафу та пені, як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, саме відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість зменшення розміру штрафу, зокрема, щодо вжиття ним заходів до належного виконання своїх зобов`язань.

При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наведена відповідачем в апеляційній скарзі обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок затримки поставки товару, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафних санкцій за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.

Крім того, в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України суд апеляційної інстанції враховує наведені апелянтом правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, згідно з якими цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Разом з тим, у даній справі відповідачем не було доведено суду таких обставин як, винятковість випадку, з урахуванням інтересів обох сторін, не наведено причин неналежного виконання зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем, а також не обґрунтовано невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення зобов`язання, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав вважати наявними та належним чином доведеними обставини, які є достатніми для зменшення розміру пені у відповідності до частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки тому факту, що позивач також порушив умови договору в частині дотримання строків оплати поставленого товару, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач не пред`явив зустрічних вимог та не надав зустрічного розрахунку штрафних санкцій за порушення строку оплати продукції за договором.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає правомірною відмову місцевого господарського суду у задоволенні клопотання ТОВ «Діксі-Центр» про зменшення розміру нарахованої неустойки (пені та штрафу) за договором № 53-129-01-17-01264 від 21.12.2017 до 40 000,00 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, враховуючи інтереси обох сторін, наявність заперечень позивача в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, причини невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, ступінь виконання зобов`язання відповідачем, а також відповідність розміру заявлених до стягнення пені та штрафу наслідкам порушення зобов`язання, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, належним чином дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ «Діксі-Центр» на користь ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» 70 656,00 грн пені та 49 459,20 грн штрафу.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 06.04.2020 у справі №910/17556/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ «Діксі-Центр» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксі-Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 у справі №910/17556/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 у справі №910/17556/19залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17556/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова