Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1303/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Вернидуб Д.В. - ордер ЖТ №072042 від 10.02.2020;

від відповідача1: Дембіцька Н.О. - довіреність №57 від 11.01.2020;

від відповідача2: Харитонюк О.П. - наказ №26-ДП від 26.06.2018;

від відповідача3: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство"

до 1) Макарівської квартино-експлутаційної частини району

2) Спеціалізованого підрозділу 643 Управілння начальника робіт Міністерства оборони України

3) Виробничого об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект"

про визнання договору №100 від 17.07.2019 недійсним

Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" звернулося до суду з позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору №100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019, укладеного між Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною Міністерства оборони України, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Виробничим об`єднанням "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержлістпроект" щодо надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках Міністерства оборони України на площі 1512,3942грн.

Ухвалою суду від 16.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.01.2020.

Ухвалою суду від 14.01.2020 підготовче засідання відкладено на 13.02.2020.

11.02.2020 через діловодну службу суду від ДП "Зарічанське лісове господарство" надійшла заява від 10.02.2020 про зміну підстав позову (а.с.164-169).

Ухвалою суду від 13.02.2020 вищевказана заява, з врахуванням вимог ст.46 ГПК України, прийнята судом до розгляду; строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів; підготовче засідання призначено на 05.03.2020.

Ухвалою суду від 05.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1303/19 до судового розгляду по суті на 30.03.2020.

Беручи до уваги постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 із змінами від 16.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" щодо установлення на усій території України з 12.03.2020 по 03.04.2020 карантину, суд відклав розгляд справи по суті на 28.04.2020, ухвалою від 28.04.2020 - на 14.05.2020, ухвалою від 14.05.2020 - на 02.07.2020 та ухвалою від 02.07.2020 - на 08.07.2020.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову від 10.02.2020. Пояснив, що виходячи з предмету договору, виконання останнього надасть можливість відповідачам виконувати певні роботи щодо лісонасаджень. Зауважив, що відповідач1 та відповідач2 не наділені повноваженнями здійснювати роботи з охорони, захисту, використання та відтворення лісів. Звернув увагу, що враховуючи пояснення відповідача1 стосовно передачі лісових насаджень на спірній земельній ділянці відповідачу2, саме останній мав би виступати замовником лісовпорядних робіт за договором №100 від 17.07.2019, а не Макарівська квартино-експлутаційна частина району.

Представник відповідача1 (Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району) проти позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с. 124-130). Наголосила, що: - спірним договором передбачено лише виготовлення лісовпорядної документації, а сам договір жодним чином не порушує права позивача; - положенням про Макарівську квартирно-експлуатаційну частину району (а.с.148) визначено, що остання передає спеціалізованим лісогосподарським підрозділам МО України для ведення лісового господарства лісові насадження, лісові угіддя, що знаходяться на земельних ділянках, які перебувають у її постійному користуванні, з метою охорони, захисту, використання та відтворення лісів на землях оборони; - оскільки право відповідача1, як постійного землекористувача, щодо спірних земельних ділянок підтверджується Актами на право постійного користування цими земельними ділянками, то наявна у позивача лісовпорядна документація втратила своє визначальне значення щодо підтвердження правомірності лісокористування.

Представник відповідача2 (Спеціалізованого підрозділу 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України) в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що відповідач2 здійснював лише оплату виконання робіт по договору, а правом на її замовлення наділено КЕЧ, як постійного землекористувача спірних земельних ділянок,

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви позивач зазначив, що:

- наказом Міністра оборони України "Про реорганізацію державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" від 20.03.2009 року за №123 було реорганізовано державне підприємство "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" (ідентифікаційний номер 08033772) шляхом виділу з нього структурних підрозділів, а саме: Зарічанського військового лісгоспу, Корбутівського, Чуднівського і Макарівського військових лісництв, створивши ДП "Житомирський військовий лісгосп";

- за актом передачі Макарівського військового лісництва від 15.06.2009, актом передачі Корбутівського військового лісництва від 30.06.2009 року, за актом передачі Зарічанського військового лісництва від 30.06.2009 року, за актом передачі Чуднівського військового лісництва від 30.06.2009 року були передані всі матеріальні цінності Державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат" Державному підприємству "Житомирський військовий лісгосп";

- Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" від 04.09.2013 за №773-рцілісний майновий комплекс Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" передано із сфери управління Міністерства оборони України до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів;

- за актом приймання - передачі цілісного майнового комплексу Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп" комісія в складі представників Міністерства оборони зокрема - начальника відділу управління підприємствами Департаменту економічної діяльності Міністерства оборони та представників Державного агентства лісових ресурсів від 27 грудня 2013 року передали з відання Міністерства оборони до відання Державного агентства лісових ресурсів лісові насадження на площі 10282,6 га;

- відповідно до Статуту ДП "Зарічанське лісове господарство", затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 25.04.2018 за №312, засновано на державній власності, створене відповідно до наказу Міністра Оборони України від 20.03.2009 №123 "Про реорганізацію ДП Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Зсилаючись на ст. 8 Лісового кодексу України, позивач вважає, що законодавець обмежив коло осіб, які реалізують володіння та розпорядження лісами, що перебувають у державній власності, наступними повноважними особами: - Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації відповідно до закону. Також позивач вважає, що згідно зі ст. 16, 17 Лісового кодексу України, статус постійного лісокористувача пов`язаний із статусом постійного користувача земельної ділянки.

Вказує, що з моменту передачі лісових насаджень, на підставі вищевказаних документів, ДП "Зарічанський лісгосп" виконував всі роботи з охорони, захисту, використання та відтворення лісів на територіях їх розміщення, згідно актів приймання - передачі.

Позивач вважає, що з моменту передачі лісів, як лісових насаджень в складі цілісного майнового комплексу, з відання Міністерства оборони до відання Державного агентства лісових ресурсів разом з технічними документаціями, зокрема матеріалами лісовпорядкування, у Міністерства оборони України відсутнє право на користування вказаними лісовими насадженнями.

Однак, як стверджує позивач, з листа - відповіді на адвокатський запит від 12.11.2019 року за №732, наданим ВО "Укрдержліспроект", йому стало відомо, що між трьома відповідачами був укладений договір №100 про надання послуг в лісовому господарстві від 17.07.2019.

Позивач вважає, що даний договір є недійсним з огляду на те, що предметом останнього є польові роботи щодо лісових насаджень, які вже були передані Міністерством оборони України з свого відання до відання Державного агентства лісових ресурсів, на підставі актів приймання - передачі дані лісові насадження обліковані на його підприємстві, щодо вказаних лісових насаджень вже наявні в належний спосіб виготовлені та затверджені матеріали лісовпорядкування, які є дійсними та не скасованими.

Крім того, відповідач2 є незаконним постійним лісокористувачем, адже земельні ділянки, на яких розташовані лісові насадження належать на праві постійного користування Макарівській КЕЧ району, а самі лісові насадження були передані з відання Міністерства оборони України до відання Державного агентства лісових ресурсів, яке передало право користування даними лісовими насадженнями саме позивачу разом з матеріалами лісовпорядкування.

На переконання позивача, відповідач1 не міг передати лісові насадження відповідачу2 як постійному лісокористувачу з огляду на те, що юридично всі ці лісові насадження ще в 2013 році були передані з відання Міністерства оборони України до відання Державного агентства лісових ресурсів, яке, в свою чергу, передало право користування даними лісовими насадженнями саме підприємству позивача разом з виготовленими матеріалами лісовпорядкування.

Стверджує, що саме наявність таких матеріалів лісовпорядкування дає право на ведення лісогосподарської діяльності спеціалізованим підприємствам. При цьому зазначає, що на даний час акти приймання - передачі цілісних майнових комплексів не скасовані, не визнані недійсними, а тому є чинними.

Також звертає увагу суду, що відповідач2 - 643 Управління начальника робіт, згідно Наказу Міністра оборони України від 21.03.2019 року за №118 "Про затвердження Перспективного переліку об`єктів державної власності, що задіяні у виконанні найбільш важливих функцій у рамках реформування сектору оборони та належать до сфери управління Міністерства оборони України", відноситься до "Державних підприємств будівельної галузі", а не до "Державних лісогосподарських підприємств", як того вимагає ст. 101 Лісового кодексу України, тому останній не може бути постійним лісокористувачем. При цьому, як зазначає позивач, такий статус відсутній і у відповідача1- Макарівської КЕЧ району Міністерства оборони України.

Згідно заяви про зміну підстав позову (а.с. 164-168), позивач вважає, що оскільки відповідно до ст.48 Лісового кодексу України, у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, а Макарівська КЕЧ району Міністерства оборони України та 643 Управління начальника робіт не мають статусу легалізованого лісогосподарського підрозділу, то вони позбавлені права через відсутність такого статусу виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства. Вважає, що даний правочин порушує публічний порядок та не відповідає інтересам держави в особі державного підприємства "Зарічанське лісове господарство", а тому є нікчемним. Наголошує на тому, що в даному випадку лісові насадження не належать ні відповідачу1, ні відповідачу2, адже вибули зі сфери впливу Міністерства оборони України на підставі Акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу Державному підприємству "Житомирський військовий лісгосп" в 2013 році та були передані до відання Державного агентства лісових ресурсів. Вважає, що, з урахуванням зазначеного, укладений відповідачами договір порушує права позивача як державного підприємства - користувача лісовими насадженнями, які були передані в складі цілісного майнового комплексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зсилається на ст.ст. 203-205, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України.

Відповідач1 (Макарівська квартино-експлуатаційна частина району), згідно відзиву на позовну заяву (а.с.124-130) позов заперечує. Пояснює, що:

- є постійним землекористувачем земельних ділянок загальною площею 1516,9647 га, що підтверджується відповідними державними актами;

- згідно державних актів, цільове призначення земельної ділянки: землі оборони;

- зазначені земельні ділянки належать до земель Міністерства оборони України та безпосередньо використовуються відповідно до їх цільового призначення;

- право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України;

- позивач не навів підстав для визнання договору недійсним з підстав встановлених Законом та не надав доказів того, що оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси позивача.

Відповідач2 (Спеціалізований підрозділ 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України), згідно відзиву на позовну заяву (а.с.106-112), позов заперечує. Пояснює, що: - Макарівська КЕЧ згідно державних актів на право постійного користування земельними ділянками є постійним землекористувачем земельних ділянок загальною площею 1512,3942 га; - зазначені земельні ділянки належать до земель Міністерства оборони України та безпосередньо використовуються, відповідно до їх цільового призначення Макарівською КЕЧ МОУ; - із акту приймання-передачі від 27.12.2019 неможливо встановити, що відповідно до нього вчинено передачу лісових насаджень на земельних ділянках Макарівської КЕЧ МОУ та право користування цими лісовими насадженнями; - позивачем не наведено, встановлених законом підстав для визнання договору недійсним, та не надано доказів того, що оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси ДП "Зарічанське лісове господарство".

Відповідач3 (ВО "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект"), згідно відзиву на позовну заяву (а.с.82-84), позов заперечує. Пояснює, що: спірний договір укладено відповідно до норм чинного законодавства; позивач не навів передбачених законом підстав для визнання договору недійсним; рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.19 у справі №906/569/19 Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" заборонено ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 Цивільного кодексу України).

Згідно з пп. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, які порушують права та інтереси особи, що оспорює такий правочин.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Нікчемними як такі, що порушують публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України п о т р і б н о враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВС 13.03.2019 у справі № 906/654/18

Судом встановлено, що 17.07.2019 між Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району (сторона-1, відповідач-1), Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт (сторорона-2, відповідач-2) та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням (ВО "Укрдерждліспроект"/відповідач-3) укладено договір №100 про надання послуг у лісовому господарстві (а.с.40-43), за умовами якого (п.1.1 Договору) сторона-1 доручає, сторона-2 оплачує, а ВО "Укрдерждліспроект" бере на себе зобов`язання надати послуги в лісовому господарстві - польові роботи з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках МО України (далі - Договір).

За п. 1.2. Договору, найменування послуг та кількість: код ДК 021:2015:77230000-1 - Послуги, пов`язані з лісництвом (польові роботи з базового лісовпорядкування) на площі 1512,3942 га.

Тобто, предметом договору є надання послуг в лісовому господарстві - польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках МО України. Замовником вказаних послуг виступила Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району, як постійний землекористувач спірних земельних ділянок, що не заперечувалося сторонами. Оплату цих послуг за Договором покладено на Спеціалізований підрозділ 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України. Виконавцем послуг за Договором визначено Виробниче об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект".

Отже, судом встановлено, що виходячи з предмету оспорюваного Договору, згідно останнього ВО "Укрдержліспроект" виготовляло лісовпорядну документацію на замовлення Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району, яке було здійснене в межах повноважень останньої, як постійного землекористувача спірних земельних ділянок.

За вказаного, позивач не довів, в порядку ст.74 ГПК України, а суд не встановив те, що договір № 99 про надання послуг у лісовому господарстві від 17.07.2019, укладений Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району, Спеціалізованим підрозділом 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Також позивач не довів існування умислу сторін (сторони) на досягнення протизаконного результату та не довів в законному порядку і вину відповідачів, у зв`язку з чим, підстави для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 228 Цивільного кодексу України - відсутні.

Також суд враховує, що ДП "Зарічанське лісове господарство" не є стороною Договору, який він просить визнати недійсним. При цьому вчинення будь-яких дій, зокрема таких, які б стосувалися безпосередньо прав позивача та перешкоджали їх реалізації, а також які б створювали для нього певні зобов`язання, зазначеним Договором не передбачено.

Решта неведених позивачем обставин не впливають на результат вирішення спору.

Зокрема, не є підставою визнання недійсним договору № 10 про надання послуг у лісовому господарстві від 17.07.2019 посилання відповідача на те, що сторони не мають статусу спеціалізованого лісогосподарського підрозділу, тому позбавлені права виготовляти матеріали лісовпорядкування щодо ведення лісового господарства. Також жодним доказом не підтверджено, що Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" має відношення до земельних ділянок/місця виконання робіт, оскільки постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 у справі № 906/1704/13 встановлено, що Державне прідприємство "Зарічанське лісове господарство" не є правонаступником Державного підприємства "Івано-Франківський військовий лісокомбінат", і така постанова набрала чинності. При цьому матеріали справи не містять доказів про передачу позивачу лісових насаджень, розташованих на земельних ділянках Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району МОУ.

Враховуючи викладене, суд вважає, що зі змісту договору №100 від 17.07.2019 не вбачається, що він укладений без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому враховано, що предметом договору є виконання польових робіт з базового лісовпорядкування лісових насаджень на земельних ділянках Міністерства оборони України, і не доведено, що такий договір порушує права чи інтереси Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство".

Щодо клопотання відповідача1 (Макарівської квартирно-експлуатаційною частини) про закриття провадження у справ, у зв`язку з відсутністю предмета спору, то останнє задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Як зазначалось вище, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх учинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо предметом спору у справі є недійсність договору й такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не можуть розцінюватись як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Аналогічна правова позиція викладена і постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №394/301/19.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаного, оскільки позивач не довів, в порядку ст. 74 ГПК України, існування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про надання послуг у лісовому господарстві, укладеного між відповідачами.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" (12440, Житомирський р-н., с. Зарічани, пров. Довженка, буд. 9, ід. код 36548884) до Макарівської квартино-експлутаційної частини району (12265, Житомирська обл., Радомишльський р-н., смт. Городок, вул. Поштова, буд. 23, ід. код 24964524), Спеціалізованого підрозділу 643 Управілння начальника робіт Міністерства оборони України (10029, м. Житомир, проспект Незалежності, буд. 61, ід. код 08382113), Виробничого об`єднання "Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання "Укрдержліспроект" (08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Троїцька, буд. 22-24, ід. код 00968167) про визнання договору №100 від 17.07.2019 недійсним відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 10.07.20

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - у справу;

2,3,4 - сторонам (рек.).