РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.07.2020Справа № 910/22546/16

Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державної екологічної інспекції у м. Києві (04071, місто Київ, вулиця Набережно-Лугова, будинок 4, Ідентифікаційний код юридичної особи 37975277)
до за участю проПублічного акціонерного товариства «КВАЗАР» (04136, м.Київ, вулиця Північно-Сирецька, будинок 3, Ідентифікаційний код юридичної особи 14314038) третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача Державної екологічної інспекції України (01042, м. Київ, провулок Новопечерський, будинок 3, корпус 2, Ідентифікаційний код юридичної особи 37508533) стягнення 82546,01 грн..
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна екологічна інспекція у м. Києві звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Квазар" про стягнення збитків у розмірі 82 546 грн. 01 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідачем у період з 18.09.2015 по 01.04.2016 самовільно (без належних дозвільних документів) здійснювалось видобування підземних вод (користування надрами), у зв`язку з чим державі завдані збитки у розмірі 82 546 грн. 01 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.12.2016 року порушено провадження у справі № 910/22546/16, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Державну екологічну інспекцію України, судове засідання призначено на 21.12.2016 року.

21.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 09.12.2016 року.

21.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

21.12.2016 року в судове засідання з`явились представники сторін.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.12.2016 року відкладено розгляд справи на 25.01.2017 року, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

20.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 25 січня 2017 року представники Сторін та Третьої особи не заперечували проти зупинення провадження у справі №910/22546/16 до розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/13864/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Квазар» до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 зупинено провадження у справі №910/22546/16 за позовом Державної екологічної інспекції у м. Києві до Публічного акціонерного товариства "Квазар" про стягнення збитків у розмірі 82 546 грн. 01 коп. до розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/13864/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Квазар» до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії та набрання резолютивним процесуальним документом, складеним за наслідками розгляду вказаної справи, законної сили.

08.01.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Державної екологічної інспекції України надійшла заява № 6-17-8818 від 19.12.2018, в якій Державна екологічна інспекція України просить замінити Позивача - Державну екологічну інспекцію у м. Києві на Державну екологічну інспекцію України.

04.05.2020 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Окружного адміністративного суду міста Києва на запит Господарського суду міста Києва надійшла інформація щодо розгляду адміністративної справи № 826/13864/16.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2019 по справі №826/13864/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020, позов Публічного акціонерного товариства «Квазар» до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії задоволений повністю.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017 року, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017 року, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2020 поновлено провадження у справі № 910/22546/16; постановлено справу № 910/22546/16 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2020 відмовлено в задоволенні заяви Державної екологічної інспекції України № 6-17-8818 від 19.12.2018 про заміну Позивача - Державної екологічної інспекції у м. Києві на Державну екологічну інспекцію України.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвалу суду про поновлення провадження у справі від 06.05.2020 направлено на адреси Сторін рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення 12.05.2020 уповноваженим особам відповідача та Третьої особи ухвал суду, а також поверненням на адресу суду конверту щодо направлення ухвали від 06.05.2020 Позивачу з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Державної екологічної інспекції у м. Києві є 04071, місто Київ, вулиця Набережно-Лугова, будинок 4.

Суд зазначає, що Ухвала Господарського суду міста Києва від 06.05.2020 про поновлення провадження у справі № 910/22546/16 направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу Позивача, зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, враховуючи відсутність в матеріалах справи повідомлення Позивача про зміну місцезнаходження, Суд вважає, що Позивач був повідомлений належним чином про розгляд справи № 910/22546/16, шляхом направлення кореспонденції за адресою місцезнаходження згідно з інформацією веб-сайту Міністерства юстиції України.

Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що Позивач має доступ до судових рішень та мав можливість ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

19.05.2020 до Господарського суду міста Києва від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечуючи проти позову, наполягає на відсутності правових підстав для його задоволення оскільки підставою для розрахунку були результати позапланової перевірки, зафіксовані в Акті перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами від 16.08.2016-19.08.2016, дії по проведенню якої визнано незаконними в судовому порядку.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Державна екологічна інспекція у місті Києві, відповідно до Положення про державну екологічну інспекцію в автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 429 від 04.11.2011, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), є територіальним органом Держаної екологічної інспекції, який діє у складі Держекоінспекції України, їй підпорядковується і діє в межах своїх повноважень, забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами), екологічної та в межах своєї компетенції радіаційної безпеки в місті Києві.

Основними завданнями Держекоінспекції є реалізація повноважень Держекоінспекції України у межах відповідної території.

Інспекція, згідно з п.п. 6.7., 6.11., 6.17. Положення, для виконання покладених на неї завдань має право: перевіряти документи на право спеціального використання природних ресурсів (дозволи, ліцензії, сертифікати, висновки, рішення, ліміти, квоти, погодження, свідоцтва); розраховувати розмір збитків, заподіяних державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, та пред`являти претензії; вживати в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступати позивачем та відповідачем у судах.

У період з 16 по 19 серпня 2016 року Інспекцією відповідно до вимог Закону України «Про основни засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» проведено позапланову перевірку дотримання Публічним акціонерним товариством «Квазар» вимог природоохоронного законодавства в частині охорони і раціонального використання водних та земельних ресурсів, охорони атмосферного повітря, поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами.

За результатами вказаної перевірки складено Акт, яким встановлено, зокрема, що з метою видобування підземних вод ділянки ПАТ «Квазар» Київського родовища (свердловини №№ 5ю, 6ю, 7ю) Відповідачем отримано дозвіл № 2392, виданий 21.02.2001 Мінприроди України, та продовжений на підставі протоколу від 09.12.2010 № 9-10 та Наказу Мінприроди України від 21.12.2010 № 575, терміном дії 20 років до 21.02.2031. (а.с. 27-51)

Листом від 11.09.2015 № 11905/13/14-15 Державної служби геології та надр України повідомлено ПАТ «Квазар» про зупинення наказом Державної служби геології та надр України від 04.09.2015 № 271 дію дозволу на користування надрами, з метою видобування питних підземних вод ділянки «Квазар» Київського водосховища (свердловини №№ 5ю, 6ю, 7ю,) реєстраційний № 2393, та надання 30 календарних днів на усунення порушень, виявлених плановою перевіркою .

Листом від 09.12.2015 № 16141/13/14-15 Державної служби геології та надр України повідомлено Відповідачу про продовження наказом Державної служби геології та надр України від 02.12.2015 № 407 терміну усунення порушень до 15.01.2016.

Листом від 08.02.2016 № 1800/13/14-16 Державної служби геології та надр України повідомлено ПАТ «Квазар» щодо продовження Наказом від 02.02.2016 № 28 терміну усунення порушень до 01.04.2016.

Відповідачем надано копію Наказу Державної служби геології та надр України від 16.08.2016 № 253 про поновлення з 01.08.2016 дії дозволу на користування надрами, з метою видобування підземних вод ділянки «Квазар» Київського водосховища (свердловини №№ 5ю, 6ю, 7ю) реєстраційний номер 2392.

Згідно з довідкою, наданою ПАТ «Квазар», № 120 від 18.08.2016 підприємство з 01.04.2016 до часу проведення перевірки не використовувало воду за свердловин № 5ю, 6ю, 7ю, що підтверджує журнал первинного обліку кількості забраної води зі свердловини та з місьководопроводу.

Отже, у термін з 04.09.2015 по 01.08.2016 Відповідач повинен був зупинити видобування питних підземних вод з ділянки «Квазар» Київського водосховища (свердловини № 5ю, 6ю, 7ю), але з 18.09.2015 по 01.04.2016 підприємство здійснювало самовільне видобування питних підземних вод з ділянки «Квазар» Київського водосховища (свердловини № 5ю, 6ю,7ю).

Так, відповідно до Акта Державною екологічною інспекцією у місті Києві виявлено, зокрема, порушення Відповідачем ст.ст.16 та 23 Закону України «Про надра», а саме: у терміни з 18.09.2015 по 01.04.2016 здійснювалось самовільне користування надрами (видобування підземних вод) з ділянки «Квазар» Київського родовища, свердловинами №№ 5ю, 6ю, 7ю.

25.08.2016 на підставі Акта 16.08.2016-19.08.2016 Державною екологічною інспекцією у місті Києві з метою усунення виявлених недоліків та порушень природоохоронного законодавства, виявлених під час перевірки, винесено припис № 9 (а.с. 52-56).

Державною екологічною інспекцією у місті Києві направлено Відповідачеві Претензію № 122 від 16.09.2016 на суму 82546,01 грн. з вимогою відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів, з відповідним розрахунком, здійсненим на підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів від 20.07.2009 № 389. (а.с. 61-64).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач зазначає, що у період з 18.09.2015 по 01.04.2016 Відповідачем самовільно (без належних дозвільних документів) здійснювалось видобування підземних вод (користування надрами), у зв`язку з чим державі завдані збитки у розмірі 82 546 грн. 01 коп.

Заперечуючи проти позову, Відповідач наполягає на відсутності правових підстав для його задоволення, оскільки підставою для розрахунку були результати позапланової перевірки, зафіксовані в Акті перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами від 16.08.2016-19.08.2016, дії по проведенню якої визнано незаконними в судовому порядку та скасовано винесений за результатами її проведення припис № 9 від 25.08.2016.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Державної екологічної інспекції у місті Києві не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 8 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 3 зазначеної статті унормовано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За приписами ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Разом з цим, загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди визначено у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Слід зауважити, що стаття 1166 ЦК України, встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди так званої "деліктної шкоди". Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди вказаної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим).

Відшкодування збитків, заподіяних порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Отже, в даному випадку, зважаючи на заявлені позовні вимоги, мова йде про шкоду/збитки, яку завдано саме у зв`язку з недотриманням вимог закону (природоохоронного законодавства) і відповідно в силу прямої вказівки закону настає відповідальність у вигляді шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.11.2019 по справі № 914/2436/18.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави (стаття 16 Конституції України).

Згідно зі статтями 66, 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Спірні правовідносини регулюються Водним кодексом України, який встановлює особливі правила користування водними ресурсами, раціональне їх використання та екологічно спрямованого захисту. Водний кодекс, в комплексі з заходами організаційного, правового, економічного і виховного впливу, сприяє формуванню водно-екологічного правопорядку і забезпеченню екологічної безпеки населення України, а також більш ефективному, науково обґрунтованому використанню вод та їх охороні від забруднення, засмічення та вичерпання (вступна частина Водного кодексу України).

Так, Водним кодексом України передбачено, що всі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням народу України, однією з природних основ екологічного розвитку і соціального добробуту.

Водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими актами законодавства.

Стаття 3 Водного кодексу України передбачає, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Стаття 6 Водного кодексу України передбачає, що води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.

Статтею 44 Водного кодексу України передбачено, що водокористувачі зобов`язані, зокрема, здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу та дотримувати встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин та встановлених лімітів забору води, лімітів використання води та лімітів скидання забруднюючих речовин, а також санітарних та інших вимог щодо впорядкування своєї території.

Частиною 1 ст. 48 Водного кодексу України визначено, що спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Згідно зі ст. 49 Водного кодексу України спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу.

У дозволі на спеціальне водокористування встановлюється ліміт забору води, ліміт використання води та ліміт скидання забруднюючих речовин. Спеціальне водокористування є платним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 110 Водного кодексу України порушення водного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, винні у забрудненні та засміченні вод, недотриманні умов дозволу або порушенні правил спеціального водокористування.

Відповідно до статті 111 Водного кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов`язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Статтею 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 16 по 19 серпня 2016 року Інспекцією відповідно до вимог Закону України «Про основни засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» проведено позапланову перевірку дотримання Публічним акціонерним товариством «Квазар» вимог природоохоронного законодавства в частині охорони і раціонального використання водних та земельних ресурсів, охорони атмосферного повітря, поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами.

За результатами вказаної перевірки Державною екологічною інспекцією складено Акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами від 16.08.2016-19.08.2016, в якому було зафіксовано факт порушення Відповідачем вимог природоохоронного законодавства, а саме: самовільне видобування питних підземних вод з ділянки «Квазар» Київського водосховища (свердловини № 5ю, 6ю,7ю) з 18.09.2015 по 01.04.2016, та на підставі якого винесено Припис Державної екологічної інспекції України № 9 від 25.08.2016.

В той же час, Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство "КВАЗАР" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції в місті Києві про визнання незаконними дій Державної екологічної інспекції України щодо проведення позапланової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, за результатами якої складено Акт від 16.08.2016-19.08.2016 року; скасування припису Державної екологічної інспекції України №9 від 25.08.2016 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 826/13864/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020, адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "КВАЗАР" задоволений; визнано незаконними дії Державної екологічної інспекції України щодо проведення позапланової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, за результатами якої складено Акт від 16.08.2016-19.08.2016 року; скасовано припис Державної екологічної інспекції України №9 від 25.08.2016 року.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини заподіювача шкоди. За відсутності хоча б одного з елементів складу правопорушення цивільна відповідальність не настає.

У деліктних правовідносинах саме на Інспекцію покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, Підприємство повинно довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення природоохоронного законодавства, повинна відшкодовуватись у розмірах, які визначаються на підставі затверджених у встановленому порядку методик обрахування розмірів шкоди, що діють на час здійснення порушення або, у разі неможливості встановлення часу здійснення порушення, - на час його виявлення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2019 у справі № 925/856/18.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічна правова позиція викладені у Постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Однак, Суд звертає увагу, що оскільки Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 826/13864/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020, визнано незаконними дії Державної екологічної інспекції України щодо проведення позапланової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, за результатами якої складено Акт від 16.08.2016-19.08.2016, в якому зафіксовано факт порушення Відповідачем вимог природоохоронного законодавства, Позивачем не доведено належними та допустимими відповідно до вимог до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України доказами факт протиправної поведінки Відповідача, а саме видобування питних вод у період з 18.09.2015 по 01.04.2016 без відповідного дозволу, як одного із обов`язкових елементів необхідних для застосування такого виду деліктної відповідальності як відшкодування шкоди, що виключає можливість задоволення позову.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи уста лену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що оскільки Державною екологічною інспекцією у місті Києві не доведено належними та допустимими доказами відповідно до норм ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України наявність всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між ними, вина заподіювача шкоди) для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди, позовні вимоги Державної екологічної інспекції у місті Києві до Публічного акціонерного товариства «Квазар» про стягнення збитків у розмірі 82546,01 грн. є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 124, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Державної екологічної інспекції у місті Києві до Приватного акціонерного товариства «Квазар» про стягнення 82546,01 грн. - відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В силу п. 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 06 липня 2020 року.

Суддя О.В. Чинчин