ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2020 справа № 914/696/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго в особі Відокремленого підрозділу Західна електроенергетична система

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ

про стягнення 14816,17 грн.

за участю представників:

від позивача Юзва А.Я.

від відповідача не з`явився

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Приватним акціонерним товариством Національна енергетична компанія Укренерго в особі Відокремленого підрозділу Західна електроенергетична система до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ про стягнення 14816,17 грн., з яких 13575,42 грн. сума основного боргу, 721,16 грн. інфляційні втрати та 519,59 грн. 3% річних.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача в судове засідання 30.06.2020р. на 11:00 год. не з`явився, однак надіслав на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні у справі №914/1042/20, яке призначене Господарським судом Львівської області на 30.06.2020р. на 10:30 год.

Слід зазначити, що надіслане відповідачем на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду належним чином не оформлене, адже воно не містить електронного цифрового підпису особи, яка зазначена у клопотанні як представник відповідача, з огляду на що це клопотання не може братися судом до уваги та слугувати підставою для відкладення розгляду справи.

Разом з тим також слід зазначити, що згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Також слід зазначити, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.05.2020р. у справі №914/1042/20 підготовче засідання відкладено на 30.06.2020р. на 10:30 год., а явка сторін у судове засідання вказаною ухвалою суду визнана не обов`язковою (на власний розсуд).

При цьому суд зазначає, що відповідно до ухвали Господарського суду Львівської області від 02.06.2020р. у даній справі №914/696/20 явка представників сторін в судове засідання 30.06.2020р. на 11:00 год. також не визнавалася обов`язковою.

Разом з тим, суд також бере до уваги, що відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову, а також те, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів для її розгляду по суті.

Отже, з огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому справу слід розглянути по суті за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив таке.

Відповідно до статуту Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» є юридичною особою, що утворена як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, внаслідок реорганізації шляхом перетворення Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в Приватне акціонерне товариство відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 року № 73 та розпорядження Кабінету Міністрів України «Про погодження перетворення Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» у Приватне акціонерне товариство» від 22.11.2017 №829-р.

31.03.2017р. між Державним підприємством «Укренерго» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ (замовник) укладено договір №40/0618-17, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовникові послуги, зазначені в договорі, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити такі послуги.

03.05.2018р. між сторонами також було укладено додаткову угоду №1, якою частково було внесено зміни до договору №40/0618-17 від 31.03.2017р.

Відповідно до пункту 2.1. договору, загальна його вартість становить 33336,28 грн.

Згідно з пунктом 3.1. договору, замовник здійснює передоплату у розмірі 100% щомісячної оплати за послуги шляхом внесення коштів на поточний рахунок виконавця, згідно виставленого рахунку, не пізніше 15 числа місяця в якому надаються послуги.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги; приймати надані послуги згідно акту наданих послуг; протягом трьох днів перевірити правильність і реальність акту і підписати його в частині фактично наданих обсягів послуг.

Як зазначає позивач, він на виконання умов договору у жовтні, листопаді та грудні 2018р. надав відповідачу послуги на загальну суму 13575,42 грн. (4573,51 грн. + 4428,40 грн. + 4573,51 грн.), однак відповідач не здійснив оплату за надані йому послуги, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 13575,42 грн.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач, керуючись частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахував відповідачу інфляційні втрати в розмірі 721,16 грн. та 3% річних в розмірі 519,59 грн.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 14816,17 грн., з яких 13575,42 грн. сума основного боргу, 721,16 грн. інфляційні втрати та 519,59 грн. 3% річних.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ стверджує, що послуги за укладеним між сторонами договором за жовтень, листопад та грудень 2018р. фактично не надавалися йому, оскільки 12.06.2018р. ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва накладено арешт на майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ, як на єдиний майновий комплекс, та передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами одержаними від корупційних та інших злочинів, для передачі в управління за договором іншій особі.

У відзиві також зазначено, що в подальшому вказаний майновий комплекс було передано в управління Приватному підприємству «Гарант Енерго М» за договором управління майном (активами) від 24.09.2018р.

Враховуючи наведене, відповідач стверджує, що він не ухиляється від виконання своїх обов`язків за договором, оскільки на його думку він не є належним відповідачем у справі у зв`язку з тим, що послуги фактично надавалися не йому, а Приватному підприємству «Гарант Енерго М», як управителю майном.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач невірно нарахував інфляційні втрати та 3% річних, посилаючись при цьому на частину 6 статті 232 Господарського кодексу України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У зв`язку з наведеним, відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому у задоволенні позову на його думку слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з таких підстав.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно із статтею 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 31.03.2017р. між сторонами укладено договір №40/0618-17, відповідно до умов якого позивач зобов`язується надати відповідачу послуги, зазначені в договорі, а відповідач зобов`язаний прийняти і оплатити такі послуги.

Факт надання відповідачу послуг підтверджується актом приймання будівельних робіт №7 за жовтень 2018р. на суму 4573,51 грн., актом приймання будівельних робіт №8 за листопад 2018р. на суму 4428,40 грн. та актом приймання будівельних робіт №9 за грудень 2018р. на суму 4573,51 грн.

Тобто, як вбачається із матеріалів справи, у жовтні, листопаді та грудні 2018р. позивачем на виконання договору надано відповідачу послуги на загальну суму 13575,42 грн.

Як вбачається із розрахунку позовних вимог та як підтверджується матеріалами справи, сума основного боргу відповідача за надані позивачем у жовтні, листопаді та грудні 2018р. послуги становить 13575,42 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Щодо заперечень відповідача, які наведені ним у відзиві на позовну заяву, слід зазначити, що акти приймання будівельних робіт за жовтень, листопад та грудень 2018р. підписані як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, що свідчить про те, що відповідач підтвердив факт надання позивачем йому цих послуг та, відповідно, зобов`язався оплатити їх на умовах укладеного між сторонами договору.

Крім того, накладення Солом`янським районним судом міста Києва арешту на майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ, як на єдиний майновий комплекс, та передання в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами одержаними від корупційних та інших злочинів не спростовує обставин фактичного отримання відповідачем послуг від позивача у жовтні, листопаді та грудні 2018р. згідно договору №40/0618-17 від 31.03.2017р.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, твердження відповідача про безпідставність їх нарахування не відповідає чинному законодавству. А тому враховуючи те, що відповідачем було порушено грошове зобов`язання, позивач вправі на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нараховувати інфляційні втрати та 3% річних за допущені відповідачем прострочення.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 721,16 грн. інфляційних втрат та 519,59 грн. 3% річних є обґрунтовані.

Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 13575,42 грн. основного боргу, 721,16 грн. інфляційних втрат та 519,59 грн. 3% річних є обгрунтовані, підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем та підлягають задоволенню.

При поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2102,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №10 від 10.03.2020р., які відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України слід стягнути з відповідача на користь позивача, оскільки позов слід задовольнити повністю.

Керуючись статтями 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ (81053, Львівська область, Яворівський район, місто Новояворівськ, вулиця Богдана Пасічника, будинок 1, ідентифікаційний код 32789941) на користь Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, ідентифікаційний код 00100227) в особі Відокремленого підрозділу «Західна електроенергетична система» (79011, місто Львів, вулиця Свєнціцького, будинок 2, ідентифікаційний код ВП 20851817) 13575,42 грн. основного боргу, 721,16 грн. інфляційних втрат, 519,59 грн. 3% річних та 2102,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 06.07.2020р.

Суддя М.М. Петрашко