ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

08.07.2020 Справа № 917/286/20

м. Полтава

Суддя Господарського суду Полтавської області Семчук О.С. при секретарі судового засідання Лепій О.В., розглянувши матеріали

за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до 1. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 ;

2. ОСОБА_3 , АДРЕСА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Квадратні метри 77", вул. Соборності, 20, м. Полтава, 36020

про визнання правочину недійсним,

Представники:

від позивача: не з`явилися;

від відповідача-1: не з`явилися;

від відповідача-2: не з`явилися;

від третьої особи: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Квадратні метри 77", про визнання недійсним договору дарування частки від 15.03.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що частка в статутному капіталі ТОВ "Квадратні метри 77" в розмірі 99,995% (майно), яка стала предметом спірного договору, була у спільній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і була неправомірно відчужена останнім без згоди позивача (його дружини), порушуючи ст.ст. 60, 65 Сімейного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 05.03.2020 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 01.04.2020.

Ухвалою суду від 19.03.2020, у зв`язку із встановленням на усій території України карантину з 12.03.2020 по 03.04.2020, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та призначено іншу дату проведення підготовчого судового засідання - 22.04.2020.

09.04.2020 ухвалою суду повідомлено сторін про те, що у зв`язку з продовженням строку дії карантину до 24.04.2020, розгляд справи 22.04.2020 не відбудеться, а про дату наступного судового засідання сторони будуть повідомлені додатково ухвалою суду.

Ухвалою суду від 25.05.2020 підготовче засідання по справі призначено на 24.06.2020.

Ухвалою від 24.06.2020 підготовче засідання у справі відкладено на 08.07.2020.

В судове засідання 08.07.2020 учасники справи не з`явились.

06.07.2020 від адвоката позивача надійшло письмове обґрунтування підсудності даного спору господарському суду. Зокрема, представник позивача посилається на наступні норми.

Товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами (ч. 1 ст. 50 Закону України «Про господарські товариства»).

Згідно з пунктом 1 статті 66 Господарського кодексу України, майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого товариству учасниками, є саме товариство. Відповідно, майно, внесене як внесок до статутного капіталу господарюючого суб`єкта, переходить у його власність і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У той же час, учасники господарського товариства, які передали товариству майно в якості внеску до статутного капіталу, наділяються корпоративними правами пропорційно номіналу таких внесків.

Відповідно до ст. 177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) об`єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери.

Згідно з ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Аналізуючи дану норму, представник позивача робить наступний висновок: внесення грошових внесків засновниками товариства є одним із джерел формування майна цього товариства і включається в його статутний капітал як внесок, а засновник, в свою чергу, з моменту вчинення зазначених дій набуває корпоративні права, які включають в себе права: на управління справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, участь у розподілі прибутку товариства і одержання відповідної його частини, а також на отримання грошових коштів у разі ліквідації товариства у відповідності до чинного законодавства та при виході, зокрема з товариства з обмеженою відповідальністю, право на виплату вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі.

Отже частки в статутному капіталі ТОВ є об`єктами цивільних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України ухвалено: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя».

Виходячи з цього, розподілу між подружжям підлягають корпоративні права.

В ухвалі від 06.06.2012 у справі № 6-9651св12 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловив позицію і про порядок укладення договору щодо частки у статутному капіталі ТзОВ, за якою відчуження частки у статутному капіталі цього товариства за своєю правовою природою є відчуженням належних особі вкладів у вигляді грошових коштів, а тому дружина (чоловік) має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди.

Отже, на думку позивача, корпоративні права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З ч. 1 ст. 190 ЦК України випливає, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Корпоративні права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можуть бути розділені між подружжям. Дане твердження відповідає позиції Верховного Суду України, викладеною в п. 28 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

У свою черг.; Конституційний суд України дотримується зовсім протилежної позиції. У резолютивній частині Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року, прийнятого у справі №17-рп/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначено: «В аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України слід розуміти так, що статутний капітал і майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя».

Оскільки виходячи з положень ст. 150 Конституції України, до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

На погляд позивача слід дотримуватися правової позиції саме Конституційного суду України, оскільки даний спір слід розглядати як корпоративний.

При вирішенні питання підсудності даної справи суд керується наступним.

В статті 1 ГПК України зазначено, що саме господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах. Частиною першою статті 2 ГПК України регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема за п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Натомість відповідно до положень ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, правильне визначення підвідомчості цієї справи залежить від установлення наявності або відсутності корпоративних відносин між учасниками справи.

Відповідно до частини третьої статті 80 Господарського кодексу України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Згідно частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

При цьому, сторонами у корпоративному спорі є: 1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі засновник, який вибув; 2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є і не була учасником ТОВ "Квадратні метри 77". Вказане підтвердив і представник позивача в судовому засіданні 24.06.2020.

Позовні вимоги фізичної особи до інших фізичних осіб про визнання недійсним договору дарування частки в статутному капіталі товариства обгрунтовуються не порушенням її корпоративних прав (позивач не була і не є учасником товариства), а порушенням цивільних прав (ст. 65 Сімейного кодексу України). Тобто, не будучи учасником товариства, позивач звернулася до господарського суду з позовом про захист цивільного права (порушення її права спільної сумісної власності).

Суд зазначає, що з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками, як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Таким чином, із моменту внесення грошових коштів, майна до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. У разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства, це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а другий із подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2018 у справі No 569/6236/16-ц).

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати спір, що розглядається у даній справі, корпоративним спором, отже враховуючи юрисдикцію господарських судів, даний спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

При прийнятті рішення судом враховані правові позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 456/2-6/11.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи вищевикладене, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Вирішуючи питання про повернення судових витрат по вказаній справі суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, то судовий збір, сплачений за подання позову в розмірі 2102 грн. підлягає поверненню у повному обсязі з Державного бюджету позивачу, яка сплатив вказаний судовий збір.

Керуючись п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 20, ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. 231, 234 Господарського процесуального кодексу України, п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", суд -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі.

2. Повернути з Державного бюджету ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 21.02.2015) 2102 грн. 00 коп. судового збору, сплаченого квитанціями ПАТ КБ "ПриватБанк" № 0.0..1 від 29.11.2019 на суму 1921,00 грн. та № 0.0..1 від 07.02.2020 (дублікати чеків знаходяться в матеріалах справи № 917/286/20.

3. Оригінал ухвали направити позивачу.

4. Копію ухвали направити відповідачам та третій особі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи - з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту оголошення (підписання) (ч.5 ст.231, ст. ст. 235, 255 ГПК України). Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.С. Семчук