УХВАЛА

02 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/3211/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Шпорт В.В.,

представників учасників справи:

позивача - Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Кондрашова А.О. (в порядку самопредставництва),

відповідача - Слобожанської митниці Держмитслужби (правонаступник Харківської митниці Державної фіскальної служби України) - Левченко В.В. (в порядку самопредставництва),

розглянувши матеріали касаційної скарги Слобожанської митниці Держмитслужби

на рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2019 (суддя Прохоров С.А.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 (головуючий суддя: Шутенко І.А., судді: Геза Т.Д., Здоровко Л.М.)

у справі № 922/3211/19

за позовом Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення)

до Харківської митниці Державної фіскальної служби України (правонаступником якої є Слобожанська митниця Держмитслужби, далі - Митниця)

про зобов'язання виконання рішення.

ВСТАНОВИВ:

Відділення звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Митниці про зобов'язання виконати рішення адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.09.2018 № 109-р/к у справі № 2/03-42-18 (далі - Рішення АМК) в частині припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене частиною першою статті 15, пунктом третім статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді бездіяльності органу влади, яка призвела до спотворення конкуренції на ринку послуг з прискореного перевезення міжнародних експрес - відправлень за єдиним транспортним документом в межах Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.11.2019 у справі № 922/3211/19, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2020, позов Відділення задоволено повністю: зобов'язано Митницю виконати Рішення АМК у справі № 2/03-42-18 в частині припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене частиною першою статті 15, пунктом третім статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді бездіяльності органу влади, яка призвела до спотворення конкуренції на ринку послуг з прискореного перевезення міжнародних експрес - відправлень за єдиним транспортним документом в межах Харківської області; судові витрати покладено на Митницю.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи мотивовані, зокрема тим, що рішення органу Антимонопольного комітету України є обов'язковим до виконання Митницею; доказів виконання зазначеного рішення скаржником не надано; з огляду на чинність Рішення АМК, у відповідача наявний обов'язок виконати його у строк, встановлений таким рішенням. При цьому, суди зазначили також про те, що Митниця, скориставшись своїм правом, оскаржила Рішення АМК у судовому порядку. Так, рішенням господарського суду Харківської області від 18.03.2019 у справі № 922/3322/18, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 та постановою Верховного Суду від 15.08.2019, у позові Митниці відмовлено. У розгляді справи № 922/3322/18, зокрема, встановлено, що оскаржуване Митницею Рішення АМК прийняте Відділенням у межах наданих йому повноважень та з дотриманням приписів чинного законодавства, у зв'язку з чим передбачені статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підстави для визнання оскаржуваного рішення недійсним - відсутні, а, отже вказане рішення є обов'язковим до виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 23.03.2020 Митниця звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що під час ухвалення оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26.03.2019 у справі № 924/154/18.

Ухвалою Верховного Суду від 03.06.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 02.07.2020; здійснено заміну відповідача у справі, що розглядається - Харківську митницю Державної фіскальної служби України на її правонаступника - Слобожанську митницю Держмитслужби.

Відділення у відзиві на касаційну скаргу просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи про їх законність та обґрунтованість.

За клопотанням Митниці від 25.06.2020, остання приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 922/3211/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З'ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 922/3211/19 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26.03.2019 у справі № 924/154/18, оскільки висновки в зазначеній справі і у справі № 922/3211/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, у справі № 924/154/18 на яку скаржник посилається як на подібні правовідносини зі справою, що розглядається, предметом позову є визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Хмельницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 09.02.2018 № 4-р/к у справі № 03-06/34-17 «Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції», у той час як у справі, що розглядається, предметом позову є зобов'язання виконати рішення адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, обставини дійсності якого вже були встановлені у розгляді судової справи № 922/3322/18, тому зміст правовідносин, їх предмет та підстави, а також їх правове регулювання є різними, що виключає їх подібність зі справою № 922/3211/19.

Крім того, у справі № 924/154/18 на яку посилається скаржник, судами встановлено наявність передбачених законом підстав для визнання Рішення АМК недійсним. Відповідно до змісту постанови у справі № 924/154/18 спірні правовідносини стосуються питання повноважень колегіального органу місцевого самоврядування, щодо якого застосовуються положення спеціального закону.

Водночас у справі, що розглядається, суди, з посиланням на справу № 922/3322/18 , в якій встановлено, що оскаржуване Митницею Рішення АМК прийняте Відділенням у межах наданих йому повноважень та з дотриманням приписів чинного законодавства, а отже, підстав для визнання його недійсним немає, - дійшли висновку, що вказане рішення є обов'язковим до виконання, тому у Митниці наявний обов'язок виконати його у строк, встановлений зазначеним рішенням.

Отже, Касаційний господарський суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/3211/19.

За таких обставин, доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у такій постанові Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/3211/19.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб'єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Митниці на рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 у справі № 922/3211/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 у справі № 922/3211/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова