ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2020 р. Cправа № 902/1023/19(902/80/20)

Господарський суд Вінницької області в складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Поцалюк Н.В., розглянувши в приміщенні суду матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "КМТ" (вул. Дальня, 1, кв. 3, смт. Вороновиця, Вінницький р-н, Вінницька обл., 23252; )

до: Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" (вул. Санаторна, 2-к, с. Холодна Балка, Біляївський р-н, Одеська обл., 67660; )

до: Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) (Реєстраційний номер 204024, юридична адреса: Республіка Кіпр, 3025, Лімасол, вул. Нафпліу, 15; адреса для листування: вул. Панаса Мирного, 7, м. Київ, 01011)

про визнання недійсним договору

в межах справи № 902/1023/19

за заявою : Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) (Реєстраційний номер 204024, юридична адреса: Республіка Кіпр, 3025, Лімасол, вул. Нафпліу, 15; адреса для листування: вул. Панаса Мирного, 7, м. Київ, 01011)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "КМТ" (вул. Дальня, 1, кв. 3, смт.Вороновиця, Вінницький р-н, Вінницька обл., 23252; )

про банкрутство

за участю :

від ТОВ "Компанія "КМТ" : Гаврилюк П.В., за ордером

від Підприємства "Відас" : Сакали М.Я., за ордером

від Велгевос Ентерпрайзес Лімітед : Деркач С.С., за ордером

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/1023/19 за заявою Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) до ТОВ "Компанія "КМТ" про банкрутство.

Провадження у даній справі перебуває на стадії розпорядження майном.

03.02.2020 року до суду від ТОВ "Компанія "КМТ" надійшла позовна заява б/н від 03.02.2020 року (вх. № 02.1-36/71/20) до Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos enterprises limited" та Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) про визнання недійсним правочину (договору) про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року.

Ухвалами суду відповідний позов призначався до розгляду в підготовчому засіданні.

В подальшому, ухвалою суду від 27.05.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено позовну заяву ТОВ "Компанія "КМТ" б/н від 03.02.2020 року (вх. № 02.1-36/71/20) до Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos enterprises limited" та до Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) про визнання недійсним договору по справі № 902/1023/19(902/80/20) в межах справи № 902/1023/19 для судового розгляду по суті на 30.06.2020 року.

На визначену дату - 30.06.2020 року в судове засідання з`явилися представники Позивача та Відповідачів.

В ході розгляду справи по суті, представник Позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Відповідача 1 щодо позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні повністю з підстав викладених у відзиві на позов, який наявний в матеріалах справи.

Представник Відповідача 2 вказав, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню та підтримав позицію, викладену у поданому відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали позовної заяви, надавши юридичну оцінку поданих до справи доказів, встановив наступне.

За змістом позову, 28.04.2011 року між Спільним українсько-російським підприємством у формі Приватного акціонерного товариства "КМТ", правонаступником якого є ТОВ "Компанія "КМТ" та Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited; Кіпр, Лімассол, 3025, 2-й поверх, вул. Нафпліу,15, реєстраційний номер 204024) був укладений договір позики № 6, згідно якого Велгевос Ентерпрайзес Лімітед, як позикодавець надало ТОВ "Компанія "КМТ", як позичальнику, позику в загальній сумі 1954987,00 доларів США.

Із набуттям чинності Указу Президента України від 27.06.1999 року, № 734/99, "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" (далі - Указ № 734/99), що діяв на момент укладення договору позики від № 6 від 28.04.2011 року, нерезиденти отримали право надавати, а резиденти України право залучати кредити (позики) в розумінні Декрету № 15-93. Тобто, нерезиденти, набули статусу спеціального суб`єкту на ринку фінансових послуг України та отримали права надавати кредити (позики) в порядку, визначеному законодавством України.

Кіпрська акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю "Velgevos enterprises limited", Республіка Кіпр, створена за законодавством Кіпру і має статус нерезидента в розумінні Декрету № 15-93, що підтверджується довідкою про підтвердження постійного місцеперебування податкового резидента Міністерства фінансів Республіки Кіпр від 11.04.2012 року.

Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited), Республіка Кіпр, та ТОВ "Компанія "КМТ" скористались правом наданим Указом № 734/99 та уклали між собою договір позики № 6 від 28.04.2011 року.

На виконання пункту 1.7. Положення № 270 управління Національного банку України у Вінницькій області 17.05.2011 року (№ 13-017/16/46) видало Реєстраційне свідоцтво №288, яким засвідчило реєстрацію договору позики від № 6 від 28.04.2011 року між Спільним українсько-російським підприємством у формі Приватного акціонерного товариства "КМТ" та Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited), Республіка Кіпр. Основними умовами надання позики, визначеними реєстраційним свідоцтвом № 288 є: строк погашення - 31 липня 2012 р.; процентна ставка - фіксована 9,6 % річних.

03.04.2017 року між Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited), Республіка Кіпр (Первісний кредитор) та Підприємством "Відас" заснованим на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики № 6 від 28.04.2011 року, укладеним між Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited), Республіка Кіпр, та ТОВ "Компанія "КМТ", на таких умовах :

Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а Новий кредитор приймає права вимоги, належні Первісному кредитору, і стає кредитором в частині зобов`язань, передбачених п. 1.2 даного договору, по договору позики № 6 (із змінами і доповненнями) (далі - основний договір), укладеного 28.04.2011 р. між Первісним кредитором і Спільним українсько-російським підприємством у формі Приватного акціонерного товариства "КМТ" (правонаступником якого є ТОВ "Компанія "КМТ") (далі - Боржник) (п. 1.1).

Згідно даного договору під правом вимоги, розуміється, належне Первісному кредитору, і яке передається Новому кредитору, Сторони розуміють право вимоги з Боржника виконання ним (Боржником) зобов`язань по поверненню частини суми позики, яка була надана Боржнику згідно основного договору в розмірі 190 000 доларів США або еквівалента цієї суми в національній валюті України по офіційному курсу, встановленому НБУ курсу долара США відносно гривні на дату повернення частини суми позики, право вимоги якої передано за даним договором. Сторони погодили, що термін "сума позики" застосовується ними в трактуванні, вказаної в основному договорі (п. 1.2).

Право вимоги до Боржника належного виконання зобов`язань, вказаних в п. 1.2 даного договору, виникає у Нового кредитора з дати набрання законної сили цього договору (п. 1.3).

З дати набрання законної сили даного договору, Первісний кредитор втрачає своє право вимоги до Боржника в об`ємі зобов`язань Боржника, передбачених п. 1.2 даного договору (п.1.4).

За передане (відступлене) згідно з даним договором право вимоги до Боржника, Новий кредитор зобов`язується здійснити Первісному кредитору компенсацію шляхом сплати грошових коштів на його поточний рахунок в загальній сумі 190 000 доларів США (п. 1.5).

Новий кредитор повідомляє Боржника про передання (відступлення) прав вимоги по основному договору в об`ємі зобов`язань Боржника, передбачених п. 1.2 договору, у відповідності з даним договором (п. 2.2).

Даний договір набирає законної сили (дата набрання сили договором) з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 01 (першого) квітня 2018 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за даним договором. Підписуючи цей договір, Сторони підтверджують, що погодили усі умови договору, які вони вважають істотними (п. 4.1).

Правом, регулюючим даний договір, являється матеріальне право України (п. 4.2).

Відступлення права вимоги згідно з даним договором не тягне за собою інших змін умов основного договору, крім тих, які слідують із даного договору (п. 4.4).

Листом № 1526- від 27.04.2017 року Підприємство "Відас" повідомило ТОВ "Компанія "КМТ" про факт укладення договору про відступлення права вимоги (частково) за договором позики № 6 від 28.04.2011 року.

На переконання Позивача, порушення прав та охоронюваних законом інтересів ТОВ "Компанія "КМТ" при укладенні договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року, укладеному між Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited), Республіка Кіпр, та Підприємством "Відас" заснованим на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited", за договором позики № 6 від 28.04.2011 року полягає в тому, що із укладенням угоди про відступлення права вимоги у ТОВ "Компанія "КМТ" виникли зобов`язання по поверненню кредиту (позики) та плати за користування нею (процентів) особі, що не є спеціальним суб`єктом учасником ринку фінансових послуг в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Також, Підприємство "Відас" засноване на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" створено за законодавством України, є іноземним підприємством в розумінні статті 117 Господарського кодексу України та не відповідає критеріям іноземного елементу, визначеними підпунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України від 23.06.2005 р., № 2709-IV, "Про міжнародне приватне право".

Крім того, сторони договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року за договором позики № 6 від 28.04.2011 року визначили матеріальне право України як таке, що регулює цей договір (пункт 4.2 договору).

На офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) відсутня будь-яка інформація про внесення та реєстрацію Відповідача в Державному реєстрі фінансових установ.

Отже, набуття Підприємством "Відас" заснованим на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" права вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року за договором позики № 6 від 28.04.2011 року, укладеним між Велгевос Ентерпрайзес Лімітед та ТОВ "Компанія "КМТ" суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та статті 1054 ЦК України, Указу Президента України від 27.06.1999 року, № 734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства", оскільки для зобов`язань які виникли на підставі такої угоди, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, кредитор-позикодавець, що має статус нерезидента.

За наведених обставин, Позивач просить суд визнати недійсним правочин (договір) про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року, укладеного між Відповідачами, за договором позики № 6 від 28.04.2011 року.

Відповідно до відзиву Підприємства "Відас" б/н від 05.03.2020 року на позовну заяву ТОВ "Компанія "КМТ", викладені такі заперечення.

У випадку задоволення позовної заяви та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги майновий стан, права та обов`язки Позивача не змінюються. Змінюється тільки особа кредитора - з Підприємства "Відас" (новий кредитор за договором) на Велгевос Ентерпрайзес Лімдтед (Velgevos Enterprises Limited) (первісний кредитор за договором).

Обґрунтуванню порушення прав та охоронюваних законом інтересів, Позивачем в позовній заяві присвячено 3-й абзаци на сторінці 3 позовної заяви.

Зокрема, в третьому абзаці Позивач зазначив, що порушення його прав, укладенням оскаржуваного договору, полягає у тому, що на підставі даного договору виникли зобов`язання по поверненню кредиту (позики) та плати за користування нею особі, яка не є спеціальним суб`єктом учасником ринку фінансових послуг в розумінні ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Разом з тим, Позивач не пояснив, яким чином, зазначена обставина порушує його права та законні інтереси.

Інших аргументів, пояснень, обґрунтувань порушення своїх прав, Позивач у позовній заяві не навів.

Крім того, згідно виписки від 09.09.2016 року по рахунку Велгевос Ентерпрайзес Лімітед, відкритому у Hellenic Bank (додається), за період з 01.05.2011 р. по 31.08.2011 р. на виконання умов договору позики Велгевос Ентерпрайзес Лімітед перерахувало на рахунок ТОВ "Компанія "КМТ" суму позики наступними траншами: 18.05.2011 р. - 449 984,00 доларів США; 27.05.2011 р. - 749 984,00 доларів США; 16.06.2011 р. - 74 984,00 доларів США; 14.07.2011р. - 200 000,00 доларів США; - 27.07.2011 р. - 145 000,00 доларів США; 04.08.2011 р. - 145 000,00 доларів США; - 10.08.2011 р. - 145 000,00 доларів США; 18.08.2011 р. - 45 035,00 доларів США.

Відповідач (Велгевос Ентерпрайзес Лімітед), який є позикодавцем, за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до правовідносин, які склалися між Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (позикодавцем) та ТОВ "Компанія "КМТ" (позичальником).

Поряд з цим, в Указі Президента України № 734/99 від 27 червня 1999 року відсутні будь-які положення, які наділяють первісного кредитора по справі Велгевос Ентерпрайзес Лімітед спеціальною правосуб`єктністіо, тому посилання Позивача на положення даного Указу є безпідставними.

Також, заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків. Жодних доказів того, що в зв`язку зі зміною кредитора на підставі спірних договорів змінилась черговість задоволення вимог Позивача або їх обсяг, позивачем не надано, докази того, що права чи охоронювані законом інтереси позивача порушені оспорюваним договором в матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин, Відповідач 1 просить суд у задоволені позовної заяви ТОВ "Компанія "КМТ" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - відмовити у повному обсязі.

В свою чергу, 26.03.2020 року Позивачем було подано до суду відповідь б/н від 26.03.2020 року на відзив Підприємства "Відас", наступного змісту.

З метою встановлення обставини про те, чи є Підприємство "Відас" спеціальним суб`єктом, в розумінні Закону України від "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ТОВ "Компанія "КМТ" звернулась до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг із запитом на отримання публічної інформації від 12.03.2020 року (додається).

Станом на 26.03.2020 року відповідь на запит на адресу ТОВ "Компанія "КМТ" не надходила.

В той же час, Державний реєстр фінансових установ, що розміщений на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (https://www.nfp.gov.ua/ua/Derzhavnyi-reiestr-finansovykh-ustanov.html) не містить даних про те, що Підприємство "Відас", станом на 03.04.2017 року, мало статус фінансової установи - юридичної особи, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг та внесена до Державного реєстру фінансових установ чи в реєстр осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (підпункт 1) частини 1 статті 1, стаття 5, підпункт 1) частини 1 статті 20 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", №2664-111, від 12 липня 2001 року), отже не є спеціальним суб`єктом, в розумінні Закону України від "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Отже, на думку Позивача, набуття Підприємством "Відас" права вимоги за договором відступлення права вимоги від 03.04.2017 року за договором позики № 6 від 28.04.2011 року суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі такої угоди, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Враховуючи викладене, на переконання Позивача, правова позиція Підприємства "Відас", викладена у відзиві на позовну заяву, є суперечливою, а підстави якими вона обґрунтована, не заслуговують на увагу.

Згідно відзиву Велгевос Ентерпрайзес Лімітед № 8567 від 21.04.2020 року на позовну заяву ТОВ "Компанія "КМТ", 03.04.2017 Відповідач 1 набув право вимоги до Позивача повернення коштів за договором позики № 6 від 28.04.2011 у розмірі 190 000 дол. США або еквівалента цієї суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату повернення частини суми позики.

Станом на дату подання даного позову, Позивач не сплатив (повернув) Відповідачу 1 суму заборгованості.

Крім того, факт наявності заборгованості Позивача перед Відповідачем 2 також підтверджується:

- рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2017 у справі №916/2591/16, (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/70762350), яке залишено без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/82158160) та постановою Верховного суду від 05.09.2019 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84284486) про стягнення з Позивача заборгованості за договором позики № 6 від 28.04.2011;

- ухвалою Господарського суду Вінницької області від 18.12.2020 про відкриття провадження у справі № 902/1023/19 про банкрутство ТОВ "Компанія "КМТ", де розглядалися вимоги ініціюючого кредитора Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (http://www. revestr.court.gov.ua/Review/86528989);

- ухвалою Господарського суду Вінницької області від 18.02.2020 (http://www.revestr.court.gov.ua/Review/87769530) 902/1023/19(902/502/17) та ухвалою Господарського суду Вінницької області від 05.03.2020 у справі № 902/1023/19 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/88104386), які набули законної сили та Позивачем не оскаржувалися.

Зокрема, в рамках справи № 916/2591/16, суд опосередковано досліджувався факт укладення договору відступлення права вимоги від 03.04.2017 та ним було встановлено наступне:

"При цьому в ході розгляду справи Велгевос Ентерпрайзес ОСОБА_1 було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.140-142), згідно якої останнє просило стягнути з відповідачів, зокрема, суму основного боргу у розмірі 1 764 987 доларів США.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив про укладання 03.04.2017 року між Велгевос Ентерпрайзес ОСОБА_1 та Підприємством "Відас", заснованим на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "VELGEVOS ENTERPRISES LIMITED", договору відступлення права вимоги (т.2 а.с.143-147), відповідно до якого Велгевос Ентерпрайзес ОСОБА_1 передало Підприємству "Відас" право вимоги за договором позики № 6 від 28.04.2011 року, укладеним між Велгевос Ентерпрайзес ОСОБА_1 та ТОВ "Компанія "КМТ", в частині повернення ТОВ "Компанія "КМТ" частини суми, наданої останньому та неповернутої позики в розмірі 190 000 доларів США або еквівалента цієї суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату повернення частини суми позики".

Також, Господарський суд Вінницької області 05.03.2020 надав вже правову оцінку спірному правочину (договору) про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року, укладеного між Відповідачами, за договором позики № 6 від 28.04.2011, коли розглядав та визнавав кредиторські вимоги Відповідача 1 на підставі оскаржуваного договору та досліджував факт переходу права вимоги за спірним договором до Відповідача 1.

Водночас, Позивач як боржник вказану ухвалу Господарського суду Вінницької області від 05.03.2020 у справі № 902/1023/19 (http://www.revestr.court.gov.ua/ Review/88104386) не оскаржував, та в ході розгляду справи заперечував проти визнання кредиторських вимог Відповідача 1 зі схожих підстав, на яких ґрунтується даний позов.

До того ж, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 18.02.2020 у справі №902/1023/19(902/502/17) залишено без розгляду позов Відповідача 1 Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos enterprises limited" до ТОВ "Компанія "КМТ" про стягнення 5021700,00 грн. заборгованості, в межах справи № 902/1023/19, та повернуто Підприємству "Відас", заснованому на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos enterprises limited" з Державного бюджету України судовий збір в сумі 75 325,50 грн., сплачений згідно платіжного доручення № 288 від 13.05.2017 року.

Зазначена ухвала суду набрала законної сили, у встановленому законом порядку не оскаржена та ніким не скасована.

У вказаній ухвалі Господарський суд Вінницької області дійшов до висновку, що: "03.04.2017 року до Підприємства "Відас" перейшло право вимоги повернення ТОВ "Компанія "КМТ" частини отриманої та не повернутої позики за договором позики № 3 від 28.04.2011 року в розмірі 190 000,00 доларів США або еквівалентна цієї суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ встановленим на дату її повернення", тобто знову ж, судом була надана оцінка укладеного договору відступлення права вимоги та факту переходу права вимоги до Відповідача 1, по договору, що оскаржується Позивачем.

Крім того, Позивач у поданому позову помилково ототожнює "кредитний договір" та "договір позики" (та зобов`язання, що виникло за договором про відступлення права вимоги), і намагається застосувати до спірних правовідносин норми, що регулюють кредитні відносини (ст. 1054 ЦП України) та діяльність суб`єктів на ринку фінансових послуг, які в даному випадку відсутні.

При цьому, Відповідач 1 а Відповідач 2 не є спеціальним суб`єктом - учасником ринку фінансових послуг, та не надають фінансові послуги, а отже, в даному випадку вимоги та норми Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до спірних правовідносин не застосовуються, а предметом позову не є визнання недійсним договору позики, правомірність якого неодноразово досліджувалася судами, а суд, розглядає позов в межах заявлених позовних вимог.

Щодо посилання Позивача на положення Указу Президента України від 27.06.1999 №734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземні валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства", на переконання Відповідача 2 : зазначений Указ, в даному випадку, до спірних правовідносин не застосовується; предметом розгляду позову є договір уступки права вимоги, а не укладений договір позики.

Також, оскаржуваний договір про відступлення права вимоги стосується виключно заміни кредитори у зобов`язанні з Відповідача 2 на Відповідача 1 і ніяким чином не впливає на зміст самого зобов`язання, та заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси Позивача як боржника у вказаному зобов`язані, а тому права Позивача укладеним договором ніяким чином не порушені.

Враховуючи наведене, Відповідач 2 просить суд в задоволені позовної заяви ТОВ "Компанія "КМТ" про визнання договору недійсним, відмовити повністю.

Згідно відповіді ТОВ "Компанія "КМТ" б/н від 25.05.2020 року на відзив Велгевос Ентерпрайзес Лімітед, викладені тотожні обставини, які були наведені у відповіді на відзив Підприємства "Відас".

З врахування встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Згідно правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.04.2020 року по справі № 910/8264/18, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує у позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, а також чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як встановлено судом, предметом поданого позову є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року, укладеного між Відповідачами, за договором позики № 6 від 28.04.2011 року, який був укладений між Позивачем та Відповідачем 2.

Підставами позову, Позивач вказав такі обставини : внаслідок укладення оспорюваного договору у ТОВ "Компанія "КМТ" виникли зобов`язання по поверненню кредиту (позики) та плати за користування нею (процентів) особі, що не є спеціальним суб`єктом учасником ринку фінансових послуг в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"; набуття Відповідачем 1 права вимоги на підставі оспорюваного договору суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, Указу Президента України від 27.06.1999 року № 734/99, "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства", оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі відповідної угоди, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, кредитор-позикодавець, що має статус нерезидента.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 28.04.2011 року між Спільним українсько-російським підприємством у формі Приватного акціонерного товариства "КМТ", правонаступником якого є ТОВ "Компанія "КМТ" та Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) був укладений договір позики № 6.

В подальшому, 03.04.2017 року між Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) та Підприємством "Відас" заснованим на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики № 6 від 28.04.2011 року на суму 190000,00 дол. США.

В силу п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Приписи ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України передбачають, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Стаття 514 Цивільного кодексу України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 910/2489/17, відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

У разі ж якщо договором передбачено відступлення первісним кредитором права вимоги до боржника новому кредитору з обов`язком нового кредитора сплатити за це первісному кредитору відповідні грошові кошти, та не передбачено зворотного обов`язку первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги, то такий договір не може бути визнаний договором факторингу, а є за правовою природою оплатним договором відступлення права вимоги (цесії).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

За змістом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

В постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. ч. 1, 3-5 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ч. 1, ч. 3 ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

З метою надання оцінки та встановлення правової природи укладеного між Відповідачами оспорюваного договору від 03.04.2017 року, суд звертає увагу на умови відповідного правочину.

Так, Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а Новий кредитор приймає права вимоги, належні Первісному кредитору, і стає кредитором в частині зобов`язань, передбачених п. 1.2 даного договору, по договору позики № 6 (із змінами і доповненнями) (далі - основний договір), укладеного 28.04.2011 р. між Первісним кредитором і Спільним українсько-російським підприємством у формі Приватного акціонерного товариства "КМТ" (правонаступником якого є ТОВ "Компанія "КМТ") (далі - Боржник) (п. 1.1).

Згідно даного договору під правом вимоги, розуміється, належне Первісному кредитору, і яке передається Новому кредитору, Сторони розуміють право вимоги з Боржника виконання ним (Боржником) зобов`язань по поверненню частини суми позики, яка була надана Боржнику згідно основного договору в розмірі 190 000 доларів США або еквівалента цієї суми в національній валюті України по офіційному курсу, встановленому НБУ курсу долара США відносно гривні на дату повернення частини суми позики, право вимоги якої передано за даним договором. Сторони погодили, що термін "сума позики" застосовується ними в трактуванні, вказаної в основному договорі (п. 1.2).

Право вимоги до Боржника належного виконання зобов`язань, вказаних в п. 1.2 даного договору, виникає у Нового кредитора з дати набрання законної сили цього договору (п. 1.3).

З дати набрання законної сили даного договору, Первісний кредитор втрачає своє право вимоги до Боржника в об`ємі зобов`язань Боржника, передбачених п. 1.2 даного договору (п.1.4).

За передане (відступлене) згідно з даним договором право вимоги до Боржника, Новий кредитор зобов`язується здійснити Первісному кредитору компенсацію шляхом сплати грошових коштів на його поточний рахунок в загальній сумі 190 000 доларів США (п. 1.5).

Сторони домовились, що грошова компенсація Нового кредитора Первісному кредитору, передбачена п. 1.5 договору, здійснюється без будь-яких дисконтів, премій, нагород т.ін., тобто без набуття додаткового доходу Первісним кредитором чи Новим кредитором (п. 1.6).

Даний договір набирає законної сили (дата набрання сили договором) з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 01 (першого) квітня 2018 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за даним договором. Підписуючи цей договір, Сторони підтверджують, що погодили усі умови договору, які вони вважають істотними (п. 4.1).

Відступлення права вимоги згідно з даним договором не тягне за собою інших змін умов основного договору, крім тих, які слідують із даного договору (п. 4.4).

Отже, виходячи з наведених вище пунктів оспорюваного договору та норм законодавства, а також беручи до уваги, що умовами цього договору визначено відступлення Первісним кредитором - Велгевос Ентерпрайзес Лімітед права вимоги до Боржника щодо повернення частини суми позики Новому кредитору - Підприємству "Відас" з обов`язком Нового кредитора сплатити за це Первісному кредитору відповідну суму коштів, в зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що між Відповідачами за правовою природою було укладено оплатний договір відступлення права вимоги (цесії) від 03.04.2017 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року по справі №909/968/16 зазначено, що у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Отже, сторонами договору відступлення права вимоги (цесії) можуть бути будь-які юридичні особи.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи договору позики № 6 від 28.04.2011 року, укладеного між Спільним українсько-російським підприємством у формі приватного акціонерного товариства "КМТ", правонаступником якого є Боржник - ТОВ "Компанія "КМТ" та Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited), останній надав позику у доларах США, а ТОВ "Компанія "КМТ" зобов`язалося повернути борг в іноземній валюті у визначений термін.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, як слідує із наведених норм законодавства, сторонами договору позики (позикодавцем та позичальником) можуть бути будь-які особи, тоді як однією із сторін кредитного договору (кредитодавцем) є спеціальний суб`єкт - банк чи інша фінансова установа.

Згідно матеріалів справи, Позивач та Відповідачі не являються фінансовими установами та не надають фінансові послуги.

Оскільки, між Позивачем та Відповідачем 2 був укладений договір позики, що слідує із умов останнього, а не кредитний договір та Велгевос Ентерпрайзес Лімітед не є фінансовою установою, в зв`язку з чим, посилання Позивача у позовній заяві на приписи ст. 1054 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Поряд з цим, твердження Позивача про те, що Відповідач 1 - Підприємство "Відас" не може бути стороною договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року, оскільки не є спеціальним суб`єктом учасником ринку фінансових послуг в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є необґрунтованим, в зв`язку з тим, що Відповідач 1 набув право вимоги за оспорюваним договором від Відповідача 2, який не являється фінансовою установою та відступлене право вимоги стосується зобов`язання, яке виникло із договору позики, а не кредитного договору.

Також, суд звертає увагу на те, що укладаючи оспорюваний Позивачем договір, за яким було відступлено право вимоги по договору позики № 6 від 28.04.2011 року, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов; визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до Нового кредитора.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що укладений між Відповідачами оспорюваний договір за суб`єктним складом та викладеними у ньому умовами є правомірним і відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відтак, твердження Позивача, що набуття Підприємством "Відас" заснованим на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" права вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року за договором позики № 6 від 28.04.2011 року, суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та статті 1054 ЦК України, спростовується вищенаведеним.

Також, відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 905/635/18, у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.

Крім того, при визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 916/1171/18, від 14.11.2018 у справі № 910/8682/18, від 30.08.2018 у справі № 904/8978/17, від 04.03.2019 у справі № 5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі № 9017/317/19, від 09.07.2019 у справі №903/849/17.

Згідно матеріалів справи № 902/1023/19, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 18.12.2019 року відкрито провадження у справі № 902/1023/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "КМТ"; визнано вимоги кредитора - Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "КМТ" в розмірі 71 238 308,08 грн.; введено процедуру розпорядження майном боржника - ТОВ "Компанія "КМТ" на 170 календарних днів, до 05.06.2020 року; призначено розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "КМТ" арбітражного керуючого Терещука Олександра Володимировича.

Судом було встановлено, що вищевказані кредиторські вимоги виникли на підставі договору позики № 6 від 28.04.2011 року.

Слід зазначити, що при укладенні вказаного договору позики, Позивач та Відповідач-2 погодили його істотні умови, зокрема, щодо предмету договору, умови позики, порядку проведення розрахунків, визначили права та обов`язки сторін договору.

Суд звертає увагу на те, що відповідний договір позики недійсним у встановленому порядку не визнавався та не містить умов щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди будь-якої зі сторін цього договору.

Також, ухвалою суду від 05.03.2020 року частково задоволено заяву Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю Velgevos Enterprises Limited б/н від 17.01.2020 року (вх. № 02.1-36/25/20) про визнання кредиторських вимог у справі № 902/1023/19; визнано грошові вимоги Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю Velgevos Enterprises Limited до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "КМТ" в розмірі 4 927 753,62 грн., з яких: 4 556 200,00 грн. сума позики (четверта черга задоволення), 367 349,62 грн. - 3 % річних (шоста черга задоволення), 4 204,00 грн. витрат на сплату судового збору (перша черга задоволення).

В ході розгляду вказаної кредиторської заяви Підприємства "Відас", судом досліджувались обставини укладання оспорюваного договору.

Так, судом встановлено, що Підприємство "Відас" на підставі договору відступлення права вимоги від 03.04.2017 року отримало право вимоги до ТОВ "Компанія "КМТ" щодо виконання ним обов`язку за договором позики № 6 від 28.04.2011 року в частині повернення 190 000,00 дол. США або еквівалента цієї суми в національній валюті України за курсом НБУ, встановленим на дату повернення грошових коштів.

Боржник, в свою чергу, зобов`язання щодо виконання ним обов`язку за договором позики № 6 від 28.04.2011 року в частині повернення 190 000,00 дол. США або еквівалента цієї суми в національній валюті України за курсом НБУ, встановленим на дату повернення грошових коштів - не виконав.

Поряд з цим, Боржник - ТОВ "Компанія "КМТ" згідно відзиву б/н від 03.03.2020 року на кредиторську заяву Підприємства "Відас", не погодився повністю із заявленими грошовими вимогами, посилаючись на недійсність оспорюваного договору, з тотожних підстав, які наведені у поданій позовній заяві.

Разом з тим, судом при прийнятті ухвали від 05.03.2020 року, не було встановлено обставин, які б свідчили про недійсність договору відступлення права вимоги від 03.04.2017 року.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Слід зазначити, що ухвала суду від 05.03.2020 року по справі № 902/1023/19 в апеляційному порядку не оскаржувалась та є чинною.

Враховуючи, що Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданої вимоги, а тому в силу прямого припису ст.204 ЦК України її правомірність презюмується.

Крім того, Позивачем не надано суду доказів на підтвердження порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, внаслідок укладення між Відповідачами договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року.

Стосовно тверджень Позивача про те, що набуття Відповідачем 1 права вимоги за оспорюваним договором суперечить наведеним у позові приписам законодавства, суд вказує наступне.

Указ Президента України від 27.06.1999 року № 734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" діяв на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року та наразі припинив свою дію з 07.02.2019 року відповідно до пункту 4 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України (згідно із Законом України від 21 червня 2018 року № 2473-VIII).

При цьому, відповідний Указ регулював порядок одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства під час укладання відповідних договорів.

Оскільки вказаний Указ не стосувався договорів відступлення права вимоги та предметом позову не є оскарження договору позики, відтак відсутні підстави вважати, що укладення Відповідачами оспорюваного договору суперечило цьому Указу та останній при вирішенні відповідного спору у межах цієї справи застосуванню не підлягає.

Крім того, згідно ч. 1, ч. 2 ст. 345 ГК України, кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За змістом п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України; фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об`єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; клієнти. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг;

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Як вказувалося вище, Відповідачі не являються фінансовими установами та не надають фінансові послуги, а отже, в даному випадку вимоги та норми Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до спірних правовідносин не підлягають застосовуванню.

Враховуючи викладене та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ТОВ "Компанія "КМТ" б/н від 03.02.2020 року (вх. № 02.1-36/71/20) до Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" та до Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) про визнання недійсним договору по справі № 902/1023/19(902/80/20) в межах справи № 902/1023/19 у повному обсязі.

Судові витрати ТОВ "Компанія "КМТ" зі сплати судового збору в сумі 2 102,00 грн, підлягають покладенню на Позивача згідно вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 13, 18, 73, 74, 76-79, 86, 129, 145, 232, 233, 236-238, 240-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Відмовити в задоволенні позовної заяви ТОВ "Компанія "КМТ" б/н від 03.02.2020 року (вх. № 02.1-36/71/20) до Підприємства "Відас", заснованого на повній власності Кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "Velgevos Enterprises Limited" та до Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) про визнання недійсним договору по справі № 902/1023/19(902/80/20) в межах справи № 902/1023/19 повністю.

2. Копію рішення надіслати на електронні поштові адреси сторін, а саме : представнику Велгевос Ентерпрайзес Лімітед (Velgevos Enterprises Limited) - адвокату Адвокатського об`єднання "Юридична фірма "АРІО" Деркачу С.С. - ІНФОРМАЦІЯ_2; ТОВ "Компанія "КМТ" - ІНФОРМАЦІЯ_3; представнику Підприємства "Відас" адвокату Сакали М.Я. - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області (п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 4 Прикінцевих положень (Розділ X) ГПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 03 липня 2020 р.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.: 1 - до справи.