ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2020 р. Справа №914/15/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.
розглянувши в спрощеному провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2020 за № 7/1/16

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 (повний текст рішення складено 06.03.2020, суддя Трускавецький В.П.)

у справі № 914/15/20

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ

до Військової частини НОМЕР_1 , м. Червоноград Львівської області

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , м. Червоноград, Львівської області

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , с. Поториця Сокальський район Львівської області

про відшкодування витрат в порядку регресу у розмірі 100'000,00 грн., пов`язаних з регламентною виплатою,

03.01.2020 на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ до Військової частини НОМЕР_1 , м. Червоноград Львівської області про відшкодування витрат в порядку регресу у розмірі 100'000,00 грн., пов`язаних з регламентною виплатою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснив регламентарну виплату потерпілим у розмірі 100 000,00 грн. за водія транспортного засобу, що спричинив ДТП, який на момент ДТП належав відповідачу та не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відтак з посиланням на ст. ст. 1166, 1172, 1188, ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, п. 38.2. ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вважає, що має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, що ним і зроблено.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.01.2020 прийнято позовну заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України до розгляду та відкрито провадження у справі №914/15/20. Залучено Гука Б.Б. третьою особою 1 без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, а також залучено ОСОБА_2 третьою особою 2 без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/15/20 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 100 000,00 грн. відшкодування витрат в порядку регресу, пов`язаних з регламентарною виплатою та 1921,00 грн. судового збору.

Дане рішення мотивоване тим, що оскільки позивачем відповідно до положень п.п. «а» п.41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснено регламентарну виплату потерпілим особам в розмірі 100 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №910255 від 18.07.2018 і №910253 від 18.07.2018 за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів, тому, відповідно до ст. ст. 166, 1172, 1188, ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України та п.38.2. ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", визнано обґрунтованими позовні вимоги.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 не погодившись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, неповним дослідженням матеріалів та обставин справи:

Скаржник вказує, що третіми особами на стороні відповідача мали бути залучені винуватці ДТП - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки дане рішення в подальшому вплине на їх права та обов`язки, оскільки у відповідача виникає зворотнє право вимоги, вже безпосередньо як до працівників та винуватців ДТП. При цьому, вказує, що в матеріалах є заяви потерпілих про виплату страхового відшкодування та ухвала Сокальського районного суду Львівської області від 24.06.2016 по справі №454/2375/15-к, із яких вбачається, що обвинувачений ОСОБА_2 відшкодував ОСОБА_3 шкоду в сумі 900 євро та 5000 грн., а обвинувачений ОСОБА_1 - 15 тис. грн. та 12 тис. грн., таким чином вважає, що на вказані суми мала б бути зменшена регламентарна виплата. Скаржник вважає, що він не несе відповідальності за правильність розрахунку та за дії страховика. Страховику було відомо про часткове відшкодування, оскільки безпосередньо потерпілі у своїх заявах про виплату вказували на дані обставини та вказані виплати зазначені в ухвалі про закриття кримінального провадження.

Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України у відзиві б/н від 28.05.2020 заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що скаржник помиляється в своїх розрахунках, так як виходячи з вимог ст. 1200 Цивільного кодексу України, синові потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шкода повинна відшкодовуватись до 24.12.2023, синові ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 до 12.05.2033, дружині ОСОБА_3 1976 р. н. до досягнення дитині 14 років, а матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 довічно. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку від 13.07.2018 розмір шкоди заподіяної матері, дружині і синам за період від дати ДТП до дня виплати склав 177 350,48 грн. Реальний розмір шкоди, який винна особа повинна відшкодовувати потерпілим у зв`язку із смертю годувальника ОСОБА_7 вказаний в заяві родини потерпілого на виплату відшкодування, де зазначена сума коштів у розмірі 456 270,34 грн. і при цьому, як вказує позивач не врахована ще сума, яка підлягає до виплати дружині годувальника до досягнення дітьми чотирнадцяти років. Однак, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю, на дату ДТП становив 100 000,00 грн., відповідно позивач здійснив регламентарну виплату в зазначеному розмірі. При цьому, також зазначає, що питання відшкодування решти коштів за шкоду, заподіяну життю завдану військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 під час виконання ними своїх службових обов`язків, відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України, повинно вирішуватись безпосередньо військовою частиною НОМЕР_1 . Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

23.06.2020 від скаржника на електронну пошту суду поступили письмові пояснення, які по суті дублюють вимоги апеляційної скарги. При цьому слід зазначити, що такі не містять кваліфікованого цифрового підпису, про що 23.06.2020 відповідним працівником відділу документального забезпечення суду складено довідку.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2020 склад колегії по розгляду справи №914/15/20 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 відмовлено Військовій частині НОМЕР_1 у відстроченні сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/15/20. Дану апеляційну скаргу у справі №914/15/20 залишено без руху з підстав, викладеній в такій.

29.04.2020 в канцелярію суду від скаржника поступив лист від 27.04.2020 вих. №7/1/23, яким долучено до матеріалів справи доказ сплати судового збору - платіжне доручення №33 від 09.04.2020 на суму 2881,50 грн.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2020 поновлено Військовій частині НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/15/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено таку до розгляду на 25.06.2020. Ухвалено здійснювати розгляд справи №914/15/20 без виклику сторін; зупинено дію рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/15/20 до прийняття Західним апеляційним господарським судом постанови в даній справі.

Сторони та треті особи належним чином повідомлені про розгляд справи ухвалою суду від 04.05.2020, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення, які наявні в матеріалах справи.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Львівської області від 02.03.2020 у справі №914/15/20 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного:

30 квітня 2015 року на автодорозі Ковель-Жовква в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля УАЗ-469, яким керував ОСОБА_2 старший прапорщик та автомобіля УАЗ-3909, яким керував ОСОБА_1 , який у період з 25.11.2013 по 31.07.2014 проходив військову строкову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія, в результаті перекидання автомобіля УАЗ-469, ОСОБА_7 який був пасажиром автомобіля УАЗ-469 зазнав тяжких тілесних ушкоджень, які знаходяться в прямому зв`язку із настанням смерті (а.с.11-12).

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 24.06.2016 у справі №454/2375/15-к ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 415 Кримінального кодексу України, у зв`язку із примиренням із потерпілою та закрито кримінальне провадження (а.с.7-10).

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись до позивача у справі - Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування. Зокрема, посилаючись на ст. 1200 Цивільного кодексу України та ст. 27.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просили здійснити відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого в загальному розмірі 100 000,00 грн. в межах страхового ліміту (а.с.13).

Моторне (транспортне) страхове бюро України платіжними дорученнями від 18.07.2018 № 910253 та № 910255 виплатило 75'000,00 грн. ОСОБА_3 та 25'000,00 грн. ОСОБА_6 відповідно (а.с.18).

18 липня 2018 року позивач листом № 3.1-05/23270 звертався до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 з вимогами компенсувати витрати здійснені ним у загальному розмірі 100 000,00 грн., у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 є відповідальними за шкоду, завдану потерпілому (а.с.19). Жодних відповідей на вказаний лист до матеріалів справи не долучено ні в суді першої ні апеляційної інстанцій.

Оскільки Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило регламенту виплату за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП і не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення відповідних коштів в порядку регресу, керуючись положеннями ст. ст. 1200, 1191, 1172 Цивільного кодексу України та положеннями п. 38.2.1. п.38.2. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права , має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України май нова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому встановлено також те, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ст.1191 Цивільного кодексу України).

Статтею 1187 Цивільного кодексу України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів , механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диках звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Предметом спору в даній справі є стягнення Моторним (транспортним) страховим бюро України грошових коштів в сумі 100 000, 00 грн. в порядку регресу з роботодавця винної у ДТП особи, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування.

Відповідно до п. 39.1 ст.39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (п. 39.2.1 ст.39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ).

За змістом п. 41.1 ст.41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У п. 38.2.1 п. 38.2 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регламентовано, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до п.1.6 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з нормою ч. 1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Так, ст.1187 Цивільного кодексу України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст.1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1ст.1172 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст.1187 Цивільного кодексу України.

З обставин справи вбачається, зокрема, з ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 24.06.2016 у справі №454/2375/15-к, що на момент ДТП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 та керували належними відповідачу транспортними засобами УАЗ реєстраційний номер НОМЕР_2 та УАЗ-469 реєстраційний номер НОМЕР_3 , відповідно. У результаті ДТП пасажир транспортного засобу УАЗ-469 реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Пунктом 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» окремі категорії громадян не зобов`язані обов`язково страхувати цивільно-правову відповідальність на території України стосовно власного транспортного засобу, що належить йому на праві власності чи на праві користування.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 керували не власними транспортними засобами, а такими, що належать відповідачу, і факт закріплення за військовослужбовцями військової техніки у зв`язку з виконанням останніми обов`язків військової служби, не змінює власника відповідного транспортного засобу.

Абзацом 2 ч.1 п.22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктами 27.1., 27.2 статті 27 вказаного вище закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Обставинами справи встановлено, що 02.09.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись до позивача у справі із заявою про виплату страхового відшкодування і позивач платіжними дорученнями від 18.07.2018 № 910253 та № 910255 виплатив 75'000,00 грн. ОСОБА_3 та 25'000,00 грн. ОСОБА_6 відповідно, що не заперечується скаржником.

Відтак, враховуючи наведене вище, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну потерпілому у результаті ДТП, що сталась 30.04.2015, а до Моторного (транспортного) страхового бюро України як позивача у справі та особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за збитки.

Матеріалами справи встановлено та не спростовано доводами апеляційної скарги те, що на момент ДТП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 та керували транспортним засобом під час виконання обов`язків військової служби. Власником транспортних засобів УАЗ-3909 реєстраційний номер НОМЕР_2 та УАЗ-469 реєстраційний номер НОМЕР_3 є Військова частина НОМЕР_1 . На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була. Факт виплати позивачем страхового відшкодування у зв`язку із смертю потерпілого у загальному розмірі 100 000,00 грн. підтверджується матеріалами справи (а.с. 18).

Відтак, враховуючи наведене, місцевим господарським судом зроблено обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог щодо відшкодування в порядку регресу у розмірі 100 000,00 грн. пов`язаних з регламентарною виплатою із смертю потерпілого з відповідача на користь позивача.

Необґрунтованими є доводи скаржника, щодо неврахування місцевим господарським судом здійснених частково виплат безпосередньо винуватцями ДТП під час розгляду кримінальної справи в Сокальському районному суді Львівської області, з огляду на те, що такі виплати не вливають на страхове відшкодування яке передбачено положеннями п.27.1., п. 27.2. ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Крім цього, слід зазначити про необґрунтованість доводів скаржника в частині незалучення до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки такі залучені до участі у справі ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.01.2020 (а.с.35-37).

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Із врахуванням того, що судове засідання, призначене на 25.06.2020, відбувалося без виклику сторін, відповідно до положень ч.5 ст.240 ГПК України суд зазначає, що датою прийняття постанови у даній справі є дата складення повного тексту постанови.

Керуючись ст.ст. 236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Рішення Господарського суду Львівської області від 02 березня 2020 року у справі №914/15/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2020 за №7/1/16 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Матеріали справи №914/15/20 повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуюча суддя Орищин Г.В.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.