номер провадження справи 15/258/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2020 Справа № 908/3593/19

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, за участю секретаря судового засідання Осоцький Д.І. розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства Українська залізниця, 03680, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5 в особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд, 03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61, Виробничий структурний підрозділ Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця, 69068, м. Запоріжжя, вул. Кругова, 80А

до відповідача Фізичної особи підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, АДРЕСА_1

про виселення з нежитлового приміщення та стягнення 90 629,98 грн

за участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача: Коломоєць О.В., довіреність № б/н від 09.02.2019;

від відповідача: Кошова В.І., довіреність № б/н від 17.01.2020.

суть спору

26.12.2019 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця в особі Виробничого структурного підрозділу Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця до відповідача Фізичної особи підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, м. Пологи про:

- виселення фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландишу Шукраєвну з нежитлового приміщення №3 будівлі (літера Б), розміщеного за адресою: АДРЕСА_2 ;

- стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 у сумі 83 477,62 грн, заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна №ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 у сумі 2501,55 грн, інфляційні нарахування (індекс інфляції) у сумі 2754,49 грн, 3% річних у сумі 1671,78 грн, пені за договором оренди у сумі 90,19 грн, пені та штрафу за договором відшкодування у сумі 134,35 грн, всього на загальну суму 90 629,98 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2019, справу № 908/3593/19 передано на розгляд судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 02.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/3593/19, присвоєно справі номер провадження 15/258/19. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Судове засідання призначено на 28.01.2020.

Ухвалою суду від 28.01.2020 відкладено підготовче засідання на 25.02.2020.

Ухвалою суду від 25.02.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів до 01.04.2020 включно. Відкладено підготовче засідання на 17.03.2020.

Ухвалою суду від 17.03.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу № 908/3593/19 до судового розгляду по суті на 02.04.2020.

Ухвалою суду від 02.04.2020 судове засідання відкладено на 29.04.2020.

Ухвалою суду від 29.04.2020 судове засідання відкладено на 27.05.2020.

Ухвалою суду від 27.05.2020 оголошено у судовому засіданні перерву до 22.06.2020.

Позов про стягнення боргу за договором оренди мотивовано тим, що у відповідача після закінчення дії договору оренди № 3304/д від 29.07.2014 виникла заборгованість за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 у сумі 83 477,62 грн та борг за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна ПР/БМЕУ-3-14-051 /НКМ-В від 06.08.2014 у сумі 2501,55 грн у зв`язку з чим позивачем нараховані інфляційні, 3% річних та пеня. Борг нарахований у відповідності з пунктом 10.11 договору в розмірі подвійної орендної плати з дати припинення договору оренди (01.07.2018). Обґрунтовуючи позов посилався на п. п. 3.11., 10.10., 10.11. договору оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014, п. п. 3.1.2 договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014, ст. ст. 317, 386, 391, 398, 526, 530, 625, 651, 785 Цивільного кодексу України, ст. ст. 20, 193, 230, 231 Господарського кодексу України.

02.04.2020 через службу діловодства господарського суду Запорізької області від позивача надійшла заява про відмову від позову № ТУ БМЕС-3-10/1103 від 01.04.2020 в частині позовних вимог про виселення ФОП Нижарадзе Ландиши Шукраєвни, м. Пологи Запорізької області з нежитлового приміщення № 3 будівлі (літера Б), розміщеного за адресою: Запорізька область, м. Пологи, пров. Станційний, 4 у зв`язку із повернення відповідачем спірного майна в добровільному порядку 01.04.2020 за актом приймання-передавання про повернення майна.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Частинами 1 та 3 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і його відмову прийнято господарським судом.

Приписами ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Дослідивши заяву позивача про відмову від позову, суд вважає, що вказана заява не суперечить чинному законодавству і не порушує права та охоронювані законом інтересів позивача.

На підставі наведеного вище, суд вважає за можливе прийняти відмову АТ Українська залізниця особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця в особі Виробничого структурного підрозділу Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця від позову в частині позовних вимог про виселення фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландишу Шукраєвну з нежитлового приміщення №3 будівлі (літера Б), розміщеного АДРЕСА_3 адресою: АДРЕСА_2 . Пологи АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 ; закрити провадження у справі № 908/3593/19 в цій частині позовних вимог на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 130 ГПК України, витрати із судового збору в цій частині позовних вимог покласти на відповідача.

З урахуванням викладеного, судом розглядаються позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 у сумі 83 477,62 грн, заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 у сумі 2501,55 грн, інфляційні нарахування (індекс інфляції) у сумі 2754,49 грн, 3% річних у сумі 1671,78 грн, пені за договором оренди у сумі 90,19 грн, пені та штрафу за договором відшкодування у сумі 134,35 грн, всього на загальну суму 90 629,98 грн.

В судовому засіданні 22.06.2020 позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові № ТУ БМЕС-3-10/3986 від 22.11.2019 (з урахуванням заяви з про відмову від позову № ТУ БМЕС-3-10/1103 від 01.04.2020 в частині позовних вимог), відповіді на відзив № ТУ БМЕС-3-10/516 від 11.02.2020, поясненнях № ТУ БМЕС-3-10/1101 від 01.04.2020.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву № 12 від 22.01.2020, запереченнях на відповідь позивача на відзив № 23 від 21.02.2020, поясненнях № 39 від 12.03.2020. В обґрунтування зазначав, що дійсно 29.07.2014 був укладений договір оренди нерухомого майна 3304/д, Орендодавцем за яким було регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області. Пунктом 10.1 договору № 3304/д передбачено, що договір укладено строком на 1 (один) рік, з урахуванням укладення сторонами додаткових договорів, які визнаються відповідачем строк дії договору оренди продовжено до 31.07.2016 включно. В подальшому, оскільки позивач не заперечував, що відповідач продовжує користуватися майном, приймав орендну плату за користування майном, відповідач вважає, що строк дії договору оренди пролонговувався на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором. Проте відповідач не визнає додаткові договори до договору оренди від 20.10.2016, 29.11.2016, від 28.04.2017,від 30.06.2017, від 22.12.2017, від 09.01.2018 і від 11.05.2018, зазначає, що вона їх не підписувала і не скріплювала печаткою. Стосовно сплати заборгованості з орендної плати за договором оренди за заявлений позивачем період, то відповідач вважає, що таке нарахування є неправомірним, оскільки позивач отримав оренду плату за цей період, а нарахування подвійної орендної плати не передбачено жодною нормою законодавства та суперечить загальним принципам права. Також безпідставним відповідач вважає нарахування 3 % річних і інфляційних нарахувань на суму неустойки в розмірі 83 477,62 грн, оскільки це не відповідає приписам ст. 625 ЦК України. Щодо стягнення заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 в сумі 2501,55 грн за період з 01.07.2018 по 22.11.2019, то відповідач зазначає, що за цей період жодного разу не отримував рахунки від позивача на сплату цих витрат, а також не підписував акти виконаних робіт, що суперечить умовам договору. Таким чином, відповідач вважає, що у позивача не виникло права вимагати сплати заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна за заявлений період, а, відтак, і права нараховувати на цю заборгованість штрафні санкції на підставі ст. 625 ЦК України. На підставі зазначеного, відповідач просить суд в позові відмовити повністю.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме програмно апаратного комплексу Оберіг.

В судому засіданні 22.06.2020 судом, в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд установив.

29.07.2014 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області (орендодавець) та Фізичною особою підприємцем Нижарадзе Ландишею Шукраєвною (орендар, відповідач) укладеного договір оренди державного нерухомого майна № 3304/д (договір оренди).

Відповідно до п. 1.1. договору за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення №3 будівлі (літера Б) (в редакції договору про зміни № 1 від 10.10.2014), реєстровий номер 01073828.160.АААБЛК742, загальною площею 48,8 кв.м., розміщеної за адресою: Запорізька область, м. Пологи, провулок Станційний, 4.

За умовами договору оренди майно передається в оренду з метою розміщення торговельного об`єкту з продажу непродовольчих товарів. (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору оренди орендар вступає у строкове платне користування майном одночасно з підписанням сторонами договору та акту приймання-передавання орендованого майна.

Факт передачі в оренду державного нерухомого майна за договором оренди № 3304/д від 29.07.2014 підтверджується Актом приймання-передавання від 29.07.2014, який підписано і скріплено печатками орендодавця, орендаря і балансоутримувача (додаток 2 до договору оренди).

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Норму аналогічного змісту містить ст. 284 Господарського кодексу України, якою передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Строк дії договору оренди відповідно до пункту 10.1 встановлено на один рік з 29.07.2014 по 28.07.2015 включно.

Відповідно до вимог п. 5.11. договору оренди між відповідачем та позивачем укладений договір № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю до договору оренди нерухомого майна №3304/д від 29. 07.2014.

23.02.2012 прийнято Закону України № 4442-VІ Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, яким визначено правові, економічні та організаційні особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - Товариство), а також особливості управління і розпорядження його майном.

Статтею 2 зазначеного Закону закріплено, що утворення Товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Товариство утворюється як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту).

25.06.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 200 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця, відповідно до якої утворено публічне акціонерне товариство Українська залізниця, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до цієї Постанови.

Згідно додатку 1 до вказаної постанови № 200 від 25.06.2014 Державне підприємство Придніпровська залізниця () увійшло в перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється публічне акціонерне товариство Українська залізниця.

Частиною 6 статті 2 Закону України Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування встановлено, що Публічне акціонерне товариство Українська залізниця є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до п. 1 Статуту ПАТ Українська залізниця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, ПАТ Українська залізниця є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця (Офіційний вісник України, 2014 р., № 53, ст. 1402).

Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця. Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. (п. 2 Статуту ПАТ Українська залізниця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735)

Згідно з додатком 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Державне підприємство Придніпровська залізниця увійшло в перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування на базі яких утворилось Публічне акціонерне товариство Українська залізниця, про що внесено від повідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприєм ців.

У зв`язку із створенням ПАТ Українська залізниця та передачею орендованого відповідачем майна до статутного капіталу ПАТ Українська залізниця 17.02.2016 до Договору оренди державного нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 укладений Додатковий договір, яким встановлено, що Орендодавцем майна є ПАТ Українська залізниця, орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця.

Цим же додатковим договором від 17.02.2016 сторони погодили, що термін дії договору продовжено до 31.03.2016 року включно (п. 4 додаткового договору).

Додатковими договорами до договору оренди від: 16.03.2016, 07.07.2016, 20.10.2016, 29.11.2016, 28.04.2017, 30.06.2017 термін дії договору оренди продовжено до 31.10.2017 включно.

У зв`язку із передачею орендованого за договором оренди державного нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 нерухомого майна на баланс Виробничого структурного підрозділу Запорізьке територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця 22.12.2017 до договору оренди був укладений додатковий договір, яким встановлено, що договір діє з 01.11.2017 по 31.12.2017 включно.

Додатковим договором від 09.01.2018 строк дії договору оренди продовжено до 31.03.2018 включно.

11.05.2018 сторонами укладено Додатковий договір до договору оренди, яким встановлено, що цей Договір діє з 01.04.2018 по 30.06.2018 без подальшого продовження.

Таким чином, досліджені судом письмові докази у їх сукупності свідчать, що договір оренди з урахуванням всіх укладених до нього додаткових договорів діяв з 29.07.2014 по 30.06.2018 включно.

При цьому, доводи відповідача, що додаткові договори до договору оренди від 20.10.2016, від 29.11.2016, від 28.04.2017, від 30.06.2017, від 22.12.2017, від 09.01.2018 та від 11.05.2018 не укладалися, оскільки вона їх не підписувала і не скріплювала печаткою, не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами. Додаткові договори до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 29.07.2014 № 3304/д підписані між сторонами договору та скріплені печатками, в деяких випадках лише підписом відповідача без печатки.

Пунктами 5.10 і 10.10 договору оренди сторони передбачили, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути Балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини відповідача. У разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів з дати розірвання (припинення) повертається орендарем Балансоутримувачу. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання. Обов`язок по складанню акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

04.05.2018 позивачем на адресу відповідача направлена заява № ФБМЕС-01/317 про припинення дії договору оренди, в якій відповідачу повідомлялося, що термін дії договору оренди закінчується 30.06.2018, у зв`язку із чим він зобов`язаний повернути орендоване майно після закінчення строку дії Договору. До зазначеної зави додавалися два примірники Акту приймання-передачі нерухомого майна.

Відповідачем заява № ФБМЕС-01/317 від 04.05.2018 отримана 24.05.2018, про що свідчить особистий підпис Фізичної особи підприємця Нижарадзе Л.Ш. на заяві.

19.07.2018 позивачем на адресу відповідача надіслано попередження № 2709 від 17.07.2018 в якому зазначалось, що дія договору оренди закінчилась і станом на 16.07.2018 ним незаконно використовується майно орендодавця. Зазначене попередження відповідачем залишено без відповіді та задоволення.

Подальше перебування відповідача в орендованих приміщеннях зафіксовано позивачем актами перевірки стану орендованого майна: акт від 12.02.2019, акт № 2 від 21.03.2019. та акт від 22.07.2019.

Листом з описом вкладення 15.02.2019 позивачем відповідачу надіслано претензію № ТУ БМЕС-3-10/521 від 14.02.2019 про сплату заборгованості у сумі 17 858,95 грн, розірвання договору оренди нерухомого державного майна № 3304/д від 29.07.2014, та повернення майна.

Як свідчать матеріали справи, після закінчення строку дії договору оренди відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства орендоване майно позивачу не повернув, що стало підставою звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Договір оренди державного нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 укладено на нерухоме майно, що знаходиться в державній власності. Отже, відносини щодо оренди цього майна регулюються, крім того, нормами Закону України Про оренду державного та комунального майна, про що зазначено в ст. 1 цього Закону.

Відповідно до ст. 27 вказаного Закону України у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря, він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно зі ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України закони України підлягають обов`язковому виконанню на всій території України всіма юридичними та фізичними особами.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Норми права аналогічного змісту містить ст. 526 Цивільного кодексу України.

У відповідності до приписів ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання є недопустимою, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 10.11.строни прередбачили, що якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна в термін визначений в п. 10.10 договору, орендар сплачує орендодавцю неустойку в розмірі подвійної орендної плати за останній повний місяць оренди за весь час, що відраховується від дати припинення або розірвання договору до підписання акта приймання-передавання, який підтверджує фактичне повернення орендованого майна.

На час звернення позивача до суду із позовом у даній справі майно, орендоване за договором оренди державного нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014, відповідачем позивачу повернуто не було.

Як встановлено судом в ході судового вирішення спору після відкриття провадження у справі № 908/3593/19 нерухоме майно, що було предметом договору оренди державного нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2017, відповідач повернув позивачу по акту приймання-передавання від 01.04.2020.

У зв`язку із цим за час фактичного користування орендованим майном після закінчення строку дії договору оренди за період з 01.07.2018 по 22.11.2019 позивачем на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та п. 10.11 договору оренди, з урахуванням сплати відповідачем орендної плати за користування майном після завершення договору оренди, нараховано відповідачу неустойку в розмірі подвійної орендної плати у розмірі 83 447,62 грн.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що за період з 01.07.2018 по 22.11.2019, тобто в період, коли договір оренди припинив свою дію, відповідачем сплачувалися позивачу кошти за фактичне користування нерухомим майном в розмірі орендної плати за кожний місяць, визначеному договором. Загалом за вказаний період відповідачем сплачено позивачу 42 192,32 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Встановлені судом фактичні обставини справи дають підстави для висновку, що неповернення відповідачем позивачу нерухомого майна з оренди у визначений Договором оренди строк є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

На відміну від неустойки, стягнення якої передбачено частиною 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, що є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до якої необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України, обов`язок щодо сплати орендарем орендної плати за користування орендованим майном, в тому числі після спливу строку дії договору оренди, не залежить від встановлення вини у діях орендаря щодо несвоєчасного повернення об`єкта оренди за наслідком розірвання договору оренди. Орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України.

За таких обставин, врахувавши нарахування позивачем орендної плати за час користування орендованим майном в розмірі 43 933,36 грн (розрахунок позивача) та сплату відповідачем позивачу 42 192,32 грн (зазначено в розрахунку позивача) за фактичне користування нерухомими майном в сумі орендної плати за кожен місяць у період з 01.07.2018 по 22.11.2019, суд вважає, що обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 39 544,27 грн.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача пеню за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 за період з 11.06.2019 по 11.11.2019 в сумі 90,19 грн.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.7 договору № 3304/д від 22.07.2014, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному п. 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахування пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, на дату нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення, уключаю день оплати.

Враховуючі той факт, що судом відмовлено в задоволенні вимог про стягнення орендної плати за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 в розмірі 43 933,36 грн, у зв`язку з неправомірним нарахуванням, підстави для стягнення пені на заборгованість по орендній платі в розмірі 90,19 грн відсутні.

Стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2664,14 грн, 3 % річних 1620,50 грн нарахованих на заявлену до стягнення суму неустойки в розмірі 83 477,62 грн по договору оренди державного нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014, слід зазначити наступне.

Приписами ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин за порушення наймачем обов`язку з повернення речі. Така неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Неустойка у вигляді подвійного розміру плати за користування річчю, нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 509 Цивільного кодексу України, а тому нарахування інфляційних витрат та річних процентів згідно ст. 625 Цивільного кодексу України на неустойку є безпідставним.

Також, судом відмовлено в задоволенні вимог про стягнення орендної плати за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 в розмірі 43 933,36 грн, у зв`язку з неправомірним нарахуванням, а отже підстави для нарахування інфляційних втрат в розмірі 2664,14 грн, 3 % річних 1620,50 грн на заявлену до стягнення суму неустойки в розмірі 83 477,62 грн та заборгованість по орендній платі відсутні.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 в сумі 2501,55 грн.

Матеріалами справи доведено, що виконання п. 5.11 договору оренди № 3304/д від 29.07.2014 ДП Придніпровська залізниця як балансоутримувачем орендованого майна та відповідачем був укладений договір № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, умовами якого передбачено обов`язок відповідача відшкодовувати витрати балансотуримувача на утримання орендованого майна, сплату податку на землю, експлуатаційні витрати та комунальні послуги пропорційно до займаної ним площі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором.

Пунктом 7.1 договору № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 про відшкодування сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з моменту фактичної передачі майна в оренду, з 29.07.2014 та діє протягом строку дії договору оренди.

Додатковою угодою № 2 від 24.05.2018 п. 7.1 договору доповнено умовою, що сторони, керуючись ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, дійшли згоди, що умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення, починаючи з 01.01.2018, але в будь-якому разі його умови розповсюджуються на відносини сторін до повернення майна орендарем балансоутримувачу згідно з актом приймання-передавання.

У зв`язку із неповернення відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди позивачем відповідачу за період з 01.06.2018 по 18.11.2019 нараховані кошти на відшкодування витрат на утримання орендованого майна в сумі 2501,55 грн.

Відповідно до умов підпункту 2.1.4 п. 2.1 розділу 2 цього договору орендодавець зобов`язаний щомісяця не пізніше 25 числа звітного місяця надавати на підпис орендарю рахунок згідно фактично наданих послуг.

Орендар відповідно до умов підпункту 2.2.3. п. 2.1, розділу 2 договору зобов`язаний не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним вносити плату за утримання орендованого майна згідно виставленого рахунку фактично наданих послуг.

Позивачем до матеріалів справи надано «Дублікати» рахунків та актів виконання робіт по договору № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 за спірний період. Вказані акти підписані лише позивачем.

Доказів надсилання, вручення, пред`явлення для підписання рахунків та актів виконаних робіт за виконання робіт - утримання орендованого майна відповідачу, позивачем не надано.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведено розмір та підстави для внесення відповідачем плати за утримання орендованого майна, та правомірність пред`явлення до стягнення коштів на відшкодування витрат на утримання орендованого майна в сумі 2501,55 грн. Суд в цій частині відмовляє в задоволенні позову.

Між позивачем та відповідачем було підписано Акт звірки взаємних розрахунків станом на 01.02.2019 за яким за відповідачем обліковувався борг за договором № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В про надання послуг в сумі 147,15 грн. Вказаний борг сплачено відповідачем, про що свідчать квитанції від 21.02.2020 на суму 72,40 грн, № 63 від 21.02.2020 на суму 74,80 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 90,35 грн, 3% річних у розмірі 51,28 грн, штраф та пеня в розмірі 134,35 грн за прострочення строків виконання зобов`язання по сплаті коштів за утримання орендованого майна.

Нарахування інфляційних втрат та суми 3% річних позивач обґрунтовує посилаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України.

Щодо нарахування пені посилається на п. 4.2 договору ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014, за несвоєчасні розрахунки згідно з п. 2.2.3 договору орендар сплачує на користь балансоутримувача, відповідно до чинного законодавства України, пеню в розмірі 0,1 відсотка від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені.

Щодо нарахування штрафу посилається на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача коштів на відшкодування витрат на утримання орендованого майна, підстав для стягнення з відповідача нарахованих інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та пені за прострочення строків виконання зобов`язання по сплаті коштів за утримання орендованого майна, суд також не вбачає.

Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 90,35 грн, 3% річних в розмірі 51,28 грн, пені та штрафу в розмірі 134,35 грн.

Відповідно до ч, ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем та відповідачем надано всі необхідні докази в обґрунтування своїх правових позицій у справі.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України при закритті провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог та в частині відмови позивача від позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 130, п. 4 ч. 1 ст. 231, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиша Шукраєвна ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер юридичної особи НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства Українська залізниця, (03680, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 40075815) в особі Філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ Українська залізниця, (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, буд. 61, ідентифікаційний код юридичної особи 41149437) неустойку в розмірі подвійної орендної плати в сумі 39 544,27 грн (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот сорок чотири гривні 27 коп.), судовий збір у розмірі 2759,18 (дві тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять гривень 18 коп). Видати наказ.

Провадження у справі № 908/3593/19 в частині виселення фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиша Шукраєвна з нежитлового приміщення № АДРЕСА_2 4 закрити у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна № 3304/д від 29.07.2014 у сумі 43 933,35 грн, інфляційних втрат на суму боргу з орендної плати в розмірі 2664,14 грн, суми 3% річних на суму заборгованості з орендної плати в розмірі 1620,50 грн, пені за договором оренди в розмірі 90,19 грн, заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В від 06.08.2014 у сумі 2501,55 грн, інфляційних втрат на борг з відшкодування витрат на утримання орендованого майна в розмірі 90,35 грн, суми 3% річних на борг з відшкодування витрат на утримання орендованого майна в розмірі 51,28 грн, пені та штрафу на борг з відшкодування витрат на утримання орендованого майна в розмірі 134,35 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст рішення складено 02 липня 2020 року.

Суддя І. С. Горохов