ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2020 р. Справа№ 910/13996/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Дикунської С.Я.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 04.06.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 (повний текст рішення підписано 14.02.2020)

у справі № 910/13996/19 (суддя: Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод шампанських вин «Столичний»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО»

про стягнення 1 151 816,86 грн

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський завод шампанських вин «Столичний» (надалі - ТОВ «КЗШВ «Столичний», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» (надалі - ТОВ «ГІППО», відповідач) про стягнення основного боргу у розмірі 1507468,40 грн, 3% річних у сумі 18927,35 грн та пені у сумі 217140,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №111218-14/1г від 11.12.2018.

У відзивах на позовну заяву, відповідач зазначив про здійснення часткової оплати основної заборгованості після відкриття провадження у справі у сумі 545745,80 грн та у сумі 323745,80 грн у зв`язку із чим просив суд закрити провадження у справі у цій частині.

Позивач, у своїй заяві про зменшення позовних вимог від 18.12.2019 просив суд стягнути з відповідача: 915749,21 грн - основного боргу, 18927,35 грн - 3% річних, 217140,30 грн - пені, всього: 1151816,86 грн. Вказана заява про зменшення позовних вимог прийнята судом до розгляду.

При цьому, заяву про зменшення позовних вимог від 20.01.2020 на суму 75303,38 грн основного боргу (у зв`язку з зарахуванням зустрічних однорідних вимог) суд першої інстанції повернув без розгляду, оскільки, така заява подана позивачем з порушенням строків встановлених ГПК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 закрито провадження у справі №910/13996/19 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 75303,38 грн.

В іншій частині позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ГІППО» на користь ТОВ «КЗШВ «Столичний» суму основного боргу у розмірі 840 445,83 грн, пеню у розмірі 216 228,35 грн, 3 % річних у розмірі 18 927,35 грн та судовий збір у розмірі 16 134,02 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 заяву ТОВ «КЗШВ «Столичний» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ГІППО» на користь ТОВ «КЗШВ «Столичний» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14637,97 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІППО» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд змінити рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 у справі №910/13996/19 та ухвалили нове рішення, яким відмовити у стягненні пені у розмірі 216 228,35 грн, іншу частину рішення залишити без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/13996/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 у справі № 910/13996/19 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

04.05.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» надійшла заява про усунення недоліків з доказами доплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 у справі №910/13996/19, справу призначено до розгляду на 04.06.2020.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 04.02.2020 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

До початку розгляду справи 03.06.2020 від відповідача до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 установлено карантин і пов`язані з цим обставини є поважною причиною для неявки в судове засідання.

У судове засідання 04.06.2020 з`явився представник позивача.

Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, відповідач повідомлявся належним чином.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, заявниками не наведено суду обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, наведені у клопотаннях про відкладення причини неявки представника відповідача, колегія не вважає поважними, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників відповідача. Саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів.

Такої ж думки дотримується Верховний Суд, зокрема у своїх постановах від 05.05.2020 у справі № 908/2323/19 та від 05.05.2020 у справі №911/1634/19.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 11.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський завод шампанських вин «Столичний» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГІППО» (покупець) укладений договір № 111218-14/1г (надалі - договір) з Протоколом узгодження розбіжностей, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передавати товар у власність покупця у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов`язується приймати його та проводити оплату за товар на умовах даного договору.

Поставка товару здійснюється на підставі накладної (их) згідно замовлення покупця, яка і є невід`ємною частиною договору (п.1.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору загальна вартість цього договору становить суму всіх накладних на відпуск товару, виписаних протягом терміну дії цього договору.

Згідно з п.4.10 договору, обов`язок постачальника по поставці вважається своєчасно та належним чином виконаним з моменту передачі товару у повному обсязі покупцю і надання повного та відповідного пакету документів покупцю на товар.

Відповідно до положень п.5.4 договору (у редакцій протоколу узгодження розбіжностей), оплата за поставлений товар здійснюється покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника не пізніше 60 календарних днів від дати поставки, зазначеної у відповідній товарно-транспортній накладній.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач у період з грудня 2018 року по липень 2019 року здійснив відповідачу поставку товару на загальну суму 1857468,40 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 1009358 від 30.12.2018, № 1009361 від 30.12.2018, № 1009572 від 16.01.2019, № 1009573 від 16.01.2019, № 1009739 від 28.01.2019, № 1009740 від 28.01.2019, № 1009744 від 28.01.2019, № 1009842 від 06.02.2019, № 1009846 від 06.02.2019, № 1009949 від 13.02.2019, № 1009950 від 13.02.2019, № 1010066 від 20.02.2019, № 1010067 від 20.02.2019, № 1010288 від 06.03.2019, № 1010289 від 06.03.2019, № 1010365 від 13.03.2019, № 1010368 від 13.03.2019, № 1010583 від 27.03.2019, № 1010584 від 27.03.2019, № 1010661 від 03.04.2019, № 1010662 від 03.04.2019, № 1011079 від 08.05.2019, № 1011080 від 08.05.2019, № 1011350 від 30.05.2019, № 1011351 від 30.05.2019, № 1011528 від 12.06.2019, № 1011529 від 12.06.2019, № 1011616 від 19.06.2019, № 1011618 від 19.06.2019, № 1011739 від 28.06.2019, № 1011740 від 28.06.2019, № 1011872 від 04.07.2019, № 1011873 від 04.07.2019, № 1012075 від 17.07.2019, № 1012076 від 17.07.2019.

На виконання умов п.п. 4.4.2, 4.4.3 договору поставки № 111218-14/1г від 11.12.2018 на підтвердження належної якості товару позивачем було надано відповідачу сертифікат відповідності № UA.12.003.00411-18 терміном дії з 23.06.2018 по 20.06.2021, декларації виробника (посвідчення про якість) № 10646,№ 10077, № 11048, № 10022, № 10021, №10510, № 11047, № 11046 та відповідні декларації постачальника до кожної із поставлених партій товару.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач оплату поставленого товару здійснив частково, у зв`язку із чим за розрахунком позивача (з урахуванням оплат здійснених під час розгляду справи) у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 915749,21 грн.

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, позивачем заявлені (у редакції заяви про зменшення позовних вимог) вимоги про стягнення з відповідача 915749,21 грн - основного боргу, 18927,35 грн - 3% річних, 217140,30 грн - пені.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалося вище, пунктом 5.4. договору сторонами погоджено, що відповідач здійснює оплату за поставлений товар постачальника не пізніше 60 календарних днів від дати поставки товару.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань оплату поставленого позивачем товару здійснив частково, у зв`язку із чим, заборгованість відповідача перед позивачем, у редакції заяви про зменшення позовних вимог, становила 915749,21 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивачем надано суду заяву про зарахування зустрічних однорічних вимог №ГП000003578 від 20.12.2019, у відповідності до якої, між сторонами здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 75303,38 грн.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 601 ЦК України, яка кореспондується з положеннями статті 203 ГК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ч.2 ст.601 ЦК України).

Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт припинення зобов`язання за договором в частині заборгованості у сумі 75303,38 грн шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги на підставі заяви про зарахування зустрічних однорічних вимог №ГП000003578 від 20.12.2019.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки, зобов`язання відповідача у сумі 75303,38 грн припинено шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги після відкриття провадження у справі, місцевим господарським судом правомірно було закрито провадження у справі №910/13996/19 в частині позовних вимог про стягнення 75303,38 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується невиконане відповідачем зобов`язання за договором у сумі 840 445,83 грн та ТОВ «ГІППО», ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, доказів оплати вказаної суми заборгованості не надано, колегія суддів вважає правомірними висновки суду про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 840 445,83 грн.

Крім того, у зв`язку із простроченням оплати вартості поставленого товару позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеня у сумі 217140,30 грн та 3% річних у сумі 18927,35 грн.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у п. 8.2.1 договору, відповідно до якого сторони погодили, що за порушення термінів розрахунків, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалася пеня, за кожен день протермінування.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку пені та 3% річних, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем при визначенні періодів нарахування 3% річних були допущені помилки та визначено періоди з 18.03.2019 по 30.09.2019, з 08.04.2019 по 30.09.2019, з 15.04.2019 по 30.09.2019, з 19.08.2019 по 30.09.2019, в той час як нарахування 3% річних у вказані періоди, відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України має здійснюватися з 19.03.2019 по 30.09.2019, з 09.04.2019 по 30.09.2019, з 16.04.2019 по 30.09.2019, з 20.08.2019 по 30.09.2019.

Разом з тим, за розрахунком місцевого суду, що перевірений судом апеляційної інстанції, розрахунок 3% річних у сумі 18927,35 грн, зійснений правильно, а не 217 140,30 грн, як просив позивач. У зв`язку із цим, позовні вимоги у цій частині правомірно задоволені судом.

При цьому, перевіривши розрахунок пені судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 216 228,35 грн, у зв`язку із чим, судом першої інстанції вірно задоволено частково вимоги про стягнення пені.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод шампанських вин «Столичний» та стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 840 445,83 грн, пеню у сумі 216 228,35 грн, 3% річних у сумі 18927,35 грн. Крім того, місцевим судом вірно закрито провадження у справі №910/13996/19 в частині позовних вимог про стягнення 75303,38 грн.

Колегія суддів, вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи неправомірно було задоволено позовні вимоги щодо стягнення пені у сумі 216 228,35 грн з посиланням на п.п. 5.4, 5.5 договору, за умовами яких, на думку скаржника, передбачено оплату за поставлений товар сум у розмірах понад ліміт встановлений п. 5.5 даного договору, а за умовами п.5.5 договору, на думку апелянта, договір не визначає жодного ліміту.

Як зазначалося вище та встановлено судом, спірний договір поставки №111218-14/1г від 11.12.2018 підписаний сторонами разом з протоколом узгодження від 11.12.2018.

За погодженими сторонами умовами договору, п. 5.4. викладено в наступній редакції: «Пункт 5.4. Оплата за поставлений товар здійснюється Покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника не пізніше 60 календарних днів від дати поставки, зазначеної у відповідній товарно-транспортній накладній.».

При цьому, пункт 5.5 договору на який посилається скаржник, сторонами виключено з договору.

Отже, місцевим господарським судом правомірно стягнуто пеню у визначеному судом розмірі.

Крім того, необґрунтованими та безпідставними є доводи скаржника, що судом першої інстанції відкрито провадження у даній справі з порушенням процесуального законодавства, з посиланням на те, що адвокат Крушенівський Р.О. не мав права підписувати позовну заяву, оскільки, на думку апелянта у матеріалах справи відсутня довіреність позивача на представництво адвокатом інтересів товариства з визначенням кола повноважень.

Однак, з такими доводами судова колегія погодитися не може, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позовна заява підписана представником позивача - адвокатом Крушенівським Р.О., який діяв від імені позивача на підставі договору про надання правової допомоги №12-09-Ю від 12.09.2019. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, виконавцю надано право поміж іншого, складання позовної заяви у правовідносинах, що виникли між сторонами у даній справі за спірним договором поставки. Крім того, до позовної заяви також долучено ордер серії ОД № 518768 від 12.09.2019.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2020 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІППО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 у справі №910/13996/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 у справі №910/13996/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІППО».

4. Матеріали справи №910/13996/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 02.07.2020

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Я. Дикунська

С.Р. Станік