РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.06.2020Справа № 915/2004/19

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., за участю секретаря судового засідання Цубери Ю.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг"

про визнання недійсним пункту Договору поставки від 19.02.2018 № АП-08-0019

Представники сторін:

Позивач: не з`явився;

Відповідач: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" (надалі за текстом - позивач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою (датованою 16.09.2019) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" (надалі за текстом - відповідач) про визнання недійсним пункту 5.5 Договору поставки, укладеного між сторонами 19.02.2018 № АП-08-0019, з обґрунтуванням, що зазначений пункт укладено під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що умови п. 5.5. Договору суперечать ст. 536, 625, 692 Цивільного кодексу України та ст. 61 Конституції України

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2019 відкрито провадження у справі № 915/2004/19, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019 матеріали справи № 915/2004/19 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

13.12.2019 матеріали справи № 915/2004/19 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2019, справу № 915/2004/19 передано на розгляд судді Стасюку С.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 суддя Господарського суду міста Києва, Стасюк С.В. прийняв справу № 915/2004/19 до свого провадження, вирішивши розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 23.01.2020.

28.12.2019 року до Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечив.

У зв`язку з неявкою представника позивача в судове засідання 23.01.2020 розгляд підготовчого засідання відкладено на 20.02.2020.

Представник позивача в судове засідання 20.02.2020 не з`явився.

У судовому засіданні 20.02.2020 представник відповідача не заперечив проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, судове засідання, призначене на 19.03.2020 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2020 розгляд справи № 915/2004/19 по суті призначено на 28.05.2020. До відома учасників справи доведено, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

У зв`язку з неявкою представників сторін у судове засідання 28.05.2020 розгляд справи відкладено на 16.06.2020.

Представники сторін у судове засідання 16.06.2020 не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

19.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" укладено Договір поставки № АП-08-0019 (надалі за текстом - Договір), за умовами пункту 1.1. якого відповідач, як продавець, зобов`язувався передати у власність позивача, як покупця, засоби захисту рослин, а позивач зобов`язувався прийняти та оплатити поставлений товар у визначений Договором термін.

Пунктом 5.5. Договору, визначено, що сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40 відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем та 96 відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів. З дня закінчення строків сплати, передбачених пунктом 2.1 Договору вважається, що продавцем пред`явлена вимога щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (минулий та майбутній) та відсотків річних. При затримці платежу продавець має право виставити рахунок по сплаті відсотків за користування чужими грошовими коштами та інфляційних нарахувань з моменту прострочення до фактичної оплати, а покупець зобов`язаний оплатити його в строк не більше 3 банківських днів.

У позовній заяві позивач вказує, що укладення Договору із відповідачем було зумовлено незадовільним матеріальним становищем позивача, викликаним необхідністю сплати значних грошових коштів за кредитними договорами та надання відповідачем можливості здійснення оплати поставленого товару з відстрочкою платежу. Необхідність укладення Договору на нерівноправних та економічно невигідних умовах була викликана ризиком втрати врожаю сільськогосподарських культур у разі незастосування засобів захисту рослин, яких у позивача не було.

Окрім цього, позивач вказує на неузгодженість пункту 5.5. Договору з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення

Посилаючись на положення частини 1 статті 233 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду з вимогою визнати пункт 5.5. Договору недійсним.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Принцип свободи договору викладений у статтях 6 та 627 Цивільного кодексу України, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до вимог статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В укладеному Договорі поставки від 18.02.2018 № АП-08-0019 сторони погодили усі істотні умови, які є необхідними для договору поставки, зокрема предмет, ціну та строки поставки.

Також, у розділі 5 Договору, сторони погодили умови щодо відповідальності сторін у разі порушення (невиконання або неналежного виконання) взятих на себе зобов`язань.

Зокрема, у пункті 5.5. Договору визначено, що сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40 відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем та 96 відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів. З дня закінчення строків сплати, передбачених пунктом 2.1 Договору вважається, що продавцем пред`явлена вимога щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення ( минулий та майбутній) та відсотків річних. При затримці платежу продавець має право виставити рахунок по сплаті відсотків за користування чужими грошовими коштами та інфляційних нарахувань з моменту прострочення до фактичної оплати, а покупець зобов`язаний оплатити його в строк не більше 3 банківських днів.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у пункті 5.5. Договору, сторони добровільно збільшили розмір відсотків, які підлягають до сплати боржником у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання з 3 % до 40 % річних та 96 % річних (у разі прострочення понад 90 календарних днів) від несплаченої загальної вартості товару.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач вказує що відсотки передбачені пунктом 5.5. Договору, за своєю природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені, яка також була нарахована відповідачем згідно пункту 5.2. Договору за несплату поставленого товару, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Суд вважає доводи позивача необґрунтованими та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором.

Водночас формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Незважаючи на подібність правової природи пені, яка передбачена пунктом 5.2. Договору та процентів передбачених пунктом 5.5. Договору, які можуть застосовуватися як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці положення Договору є різними за своєю правовою природою.

Застосовуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення стороною договору своїх грошових зобов`язань законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені згідно частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки проценти та неустойка є різними правовими інститутами, їх спільне застосування не вважається подвійним притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а отже не суперечить приписам статті 61 Конституції України та не є підставою для визнання пункту 5.5. Договору недійсним.

Також, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання пункту 5.5. Договору недійсним, у зв`язку з його укладенням (внесенням у Договір) під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, з огляду на таке.

Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини 1 статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Для визнання правочину або його частини недійсними з підстав, передбачених статтею 233 Цивільного кодексу України, необхідними є сукупність таких обставин: 1) наявність у особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин (хвороба, загроза втратити житло чи загроза банкрутства); 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Що стосується вкрай невигідних умов, суд зазначає, що такі невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину, тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути таку обставину), яка змусила її це зробити.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину, особа яка оскаржує правочин або його окрему умову, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Пункт 5.5. Договору не визначає предмет Договору, його ціну, строки здійснення поставки, а стосується лише встановлення розміру процентів, які підлягають стягненню з позивача у разі прострочення ним терміну оплати за поставлений товар, тобто, застосовується лише за порушення позивачем взятих на себе зобов`язань, що в жодному разі не може вважатися вкрай невигідною умовою.

Окрім цього, укладення позивачем Договору із включенням до нього пункту 5.5. у існуючій редакції, жодним чином не впливає на виконання зобов`язань позивача у кредитних правовідносинах на наявність яких посилається позивач, як на тяжку обставину.

Необхідність придбання засобів захисту рослин, є об`єктивною, плановою потребою позивача у його господарській діяльності, пов`язаній із вирощуванням сільськогосподарських культур, а тому, також не може бути розцінена судом тяжкою обставиною.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що пункт 5.5. укладеного між сторонами Договору був погоджений позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах або суперечить чинному законодавству, а отже, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" про визнання недійсним пункту 5.5. Договору поставки від 19.02.2018 № АП-08-0019 задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Діонісій VN" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" про визнання недійсним пункту 5.5. Договору поставки від 19.02.2018 № АП-08-0019 відмовити повністю.

2.Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.06.2020

Суддя С. В. Стасюк