ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Справа № 903/998/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Філіпова Т.Л.

суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Волинської області від 18.03.2020 р. у справі №903/998/19 (суддя Вороняк А.С., повний текст рішення складено 30.03.2020 року)

за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного підприємства "Захід"

про стягнення 611487,91 грн.

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 18.03.2020 р. у справі №903/998/19 позов акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення 611487,91 грн. задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 439791,42 грн. заборгованості за кредитом та 6596,87 грн. судового збору. У задоволенні позову в частині стягнення 171696,49 грн. заборгованості за кредитом відмовлено.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, зазначив, зокрема, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме долучений до позовної зави витяг з Умов розумів позичальник та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ПП "Захід" кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк".

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ПП "Захід" Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ПП "Захід" кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Оскільки жодних доказів, які б свідчили про те, що ПП "Захід" знайомилося саме з цією редакцією витягу з Умов та правил надання банківських послуг немає, вони ним не підписані, ці Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що 19.09.2017р. між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про відкриття поточного рахунку та анкети про приєднання до Умов і Привал надання банківських послуг.

Враховуючи, що Умови та правила надання банківських послуг не розцінюються як частина кредитного договору, суму встановленого кредитного ліміту в розмірі 600000 грн. та її фактичне отримання позичальником, часткове повернення коштів, дійсність договору поруки №Р 215889760 за виконання зобов`язань позичальника, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази сторін, місцевий господарський суд, оцінюючи їх за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 439791,42 грн. заборгованості за тілом кредиту, а в іншій частині стягнення 171696,49 грн. - відхиленню через безпідставність та необґрунтованість.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задоволити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем надана суду копія заяви позичальника, з якої вбачається, що ПП "Захід" висловив згоду на оформлення договору та особистим підписом засвідчив про те, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, а також дав згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір про надання банківських послуг.

Також вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 1048, 1054 Цивільного кодексу України, якими закріплено право кредитора на отримання відсотків за користування кредитними коштами.

Апелянт зазначає, що АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за договором перед позичальником виконав (надав кредитні кошти), у свою чергу позичальник умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконує, у зв`язку з чим станом на 01.11.2019 року має заборгованість в розмірі 1069822,47грн., з них 611487,91грн. - основна заборгованість за кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача (поручителя).

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд апеляційну скаргу АК КБ "Приватбанк" на рішення господарського суду Волинської області від 18.03.2020 року у справі №903/998/19 залишити без задоволення.

У судове засідання, призначене на 01.07.2020 р., учасники справи не забезпечили явку своїх представників, натомість подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідачем та третьою особою в обґрунтування свого клопотання про відкладення вказано, що у зв`язку з дією карантину, запровадженого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020р. №211, тимчасово обмежені міжобласні перевезення, що позбавляє можливості з`явитися представників учасників справи в судове засідання.

Представник позивача в обґрунтування свого клопотання також послався на неможливість прибуття безпосередньо в судове засідання в приміщення суду, у зв`язку з дією карантинних заходів по всій території України, одночасно з цим заявив клопотання про проведення наступного судового засідання в режимі відеконференції.

Розглядаючи вказані клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом також враховано, що норми чинного процесуального законодавства надають учасникам справи можливість брати участь в судовому засіданні в режимі відеконференції поза межами приміщення суду, повідомивши про це суд не пізніше п`яти днів до судового засідання, у відповідності до ст. 197 ГПК України.

При цьому оцінюючи подане представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, подане в день судового засідання 01.07.2020 року, колегія суддів зазначає, що отримавши ухвалу суду про призначення судового засідання завчасно, а саме 10.06.2020 року, представник позивача мав достатньо часу підготувати та подати до суду клопотання про проведення судового засідання 01.07.2020р. в режимі відеоконференції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Враховуючи наведене, приписи ст. ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, а також те, що з поданих клопотань про відкладення не вбачається поважних причин, які б свідчили про необхідність перенесення судового засідання на іншу дату, відсутність обмежень завчасної подачі клопотань про проведення засідання в режимі відеоконференції та те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених клопотань та відкладення розгляду справи. З огляду на вказане суд визнав за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи.

У відповідності до вимог ст.269 ГПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.09.2017р. ОСОБА_1 , як директор приватного підприємства "Захід", підписала заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (надалі-заява) ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (а.с.17).

На підставі анкети-заяви приватному підприємству "Захід" відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно довідки ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", клієнту банку ПП "Захід" по рахунку НОМЕР_2 було надано кредитний ліміт 27.09.2017 року в сумі 45000грн., а 31.05.2018 року збільшено до 600000грн. (а.с. 37).

29.09.2017 між АК КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №Р215889760, предметом якого є надання поруки відповідачем - ОСОБА_1 за виконання зобов`язань позичальника, які випливають з кредитного договору (45-47).

Відповідно п.1.1 договору поруки №215889760 ОСОБА_1 надає поруку поручителя перед кредитором за виконання ПП "Захід" зобов`язань за угодами приєднання відповідно до: п.1.1.1 розділу 3.2.1 "Кредитний ліміт" Умов та правил надання банківських послуг, далі Угода1 по сплаті:

а) процентної ставки за користування кредитом: за період користування кредитом згідно п.3.2.1.4.1.2 "Угоди1" -21% річних для договорів забезпечених порукою; 34% річних для договорів незабезпечених порукою; за період користування кредитом згідно п.3.2.1.4.1.3 "Угоди1" - 42% річних для договорів забезпечених порукою, 68% річних для договорів не забезпечених порукою;

б) комісійної винагороди згідно п.3.2.1.1.17 "Угоди1" в розмірі 3% від суми перерахувань;

в) винагороди за використання ліміту відповідно до 3.2.1.4.4 "Угоди1" 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,5% від суми максимального сальдо кредиту, що існувало на кінець банківського дня за попередній місяць".

г) кредиту в розмірі 45000,00 грн.( сорок п 'ять тисяч).

Відповідно до умов договору поруки, якщо під час виконання "Угоди 1" зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за "Угодою 1" в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Відповідно до п.1.1.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за "Угодою 1 та Угодою 2" в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі, а саме видав кредитні кошти позичальнику, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками з особового рахунку позичальника (а.с. 40-44). Однак, ПП "Захід" свої зобов`язання з погашення кредиту не виконало, заборгованість за кредитним договором не оплатило.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про наявність боргу позичальника (третьої особи у справі) перед кредитором в сумі 611487,91грн. (основний борг за тілом кредиту) та зарахування сплачених позичальником коштів в сумі 160208,58 грн. на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом (в сумі 71539,51грн.), за комісію користування кредитом (в сумі 19852,65 грн.), пеню (в сумі 68816,42 грн.)., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою та другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві-приєднанні позичальника від 19 вересня 2017 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у вказаній заяві, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Оцінюючи твердження апелянта, що позичальник підписуючи заяву-приєднання від 19.09.2017р. погодився на те, що ця заява, Умови і правила надання банківських послуг (а.с.19-35) та Тарифи банку разом складають договір про надання банківських послуг (а. с. 35-36), а також те, що положеннями вказаних Умов та Тарифів визначено розмір процентної ставки за користування кредитом, розмір пені та комісії за користування кредитом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, останній має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ті умови, на які посилається позивач, як на підставу позову у даній справі. При цьому, з огляду на зміст статті 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/548/19, постанова від 12.03.2020р.).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позовної заяви у даній справі витяги з Тарифів та Умов були доведені до відома позичальника під час підписання заяви-приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайта позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування,

До спірних правовідносин неможливо застосувати ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк"

Витяг з Тарифів та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються позичальником та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 19.09.2017 року шляхом підписання заяви-приєднання. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Наведеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ПП "Захід" Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві-приєднання домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, додані банком до позовної заяви у даній справі витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ПП "Захід" кредитного договору, оскільки такі документи достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що жодних доказів, які б свідчили, що позичальник ознайомився саме з наданою позивачем редакцією витягу з Умов та правил надання банківських послуг матеріали справи не містять, а тому такі Умови та правила надання банківських послуг (а.с.19-36) не можна розцінювати як частину кредитного договору.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що 19.09.2017 року між банком та позичальником було погоджено умови договору щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії за користування коштами, що вірно враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 553, 554, 543 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки між публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, то поручитель та позичальник, у відповідності до ст. 553, 554 ЦК України, відповідають перед АТ КБ "Приватбанк" як солідарні боржники та у відповідності до ст. 543 ЦК України банк вправі вимагати виконання обов`язку зі сплати боргу в повному обсязі з поручителя.

Враховуючи, що позичальником сплачено банку кошти в сумі 160208,58 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 40-22), з яких банк безпідставно зарахував в погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 71539,51 грн., за комісію за користування кредитом - 19852,65 грн. та пеню - 68816,42 грн., судом першої інстанції правомірно було частково задоволенні позовні вимоги та стягнуто з відповідача (поручителя за кредитним договором) фактично отримані і не повернуті позичальником кошти в сумі 439791,42 грн. (виходячи з розрахунку: 600000 -160208,58 = 439791,42), а врешті позову відмовлено.

Оцінюючи доводи відповідача наведені у відзиві на апеляційну скарга про те, що порукою забезпечувався лише розмір кредиту (кредитний ліміт) в сумі 45000 грн., колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги те, що відповідно умов договору поруки поручитель дав згоду на збільшення зобов`язань, що забезпечені цим договором, у зв`язку із збільшенням зобов`язань боржника за основним договором.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 1048, 1054 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає, що підставою для зарахування сплачених позичальником коштів в рахунок погашення заборгованості по відсотках та пені, банк в позовній заяві визначає Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк", водночас, позивач не визначав як підстави для нарахування відсотків за користування коштами ст.ст. 1048, 1054 Цивільного кодексу України при зверненні з позовом до суду першої інстанції. Тобто позивач в своїй апеляційній скарзі фактично змінює підстави позову щодо нарахування відсотків за користування коштами з тих, що випливають з договору на ті, що випливають та визначаються законом, що є недопустимим на стадії розгляду спору судом апеляційної інстанції, а тому вказані підстави не приймаються і не розглядаються судом на підставі ч. 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 18.03.2020 р. у справі №903/998/19 залишити без змін, апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, порядку та строк, передбачений ст.ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "03" липня 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.