ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" червня 2020 р. Cправа № 902/187/20

Господарський суд Вінницької області у складу судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Пацалюк Н.В.

За участю представників

позивача Дацко В.А. , довіреність № 45 від 19.12.2019р.;

відповідача Сивенюк О.М., одер серії ВН №120412 від 02.06.2020 р..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА" (вул. Броварська, 2, с. Проліски, Бориспільский район, Київська область, 08322)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (вул. Слободи, буд. 11, с. Кузьминці, Гайсинський район, Вінницька обл., 23712)

про стягнення 480779,18 грн.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНИ" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" про стягнення 480779,18 грн заборгованості, з яких 476161,27 грн - основного боргу, 4143,66 грн - 3% річних та 474,25 грн - інфляційних втрат.

Ухвалою від 28.02.2020 відкрито провадження у справі № 902/187/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 25.03.2020.

Ухвалою від 25.03.2020 продовжено строк підготовчого провадження по справі №902/187/20 на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 12.05.2020.

Ухвалою від 12.05.2020 встановлено учасникам справи строк для вчинення процесуальних дій до 29.05.2020, з 29.05.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу № 902/187/20 для судового розгляду по суті на 02 червня 2020 р.

01.06.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує.

Від позивача до суду 01.06.2020 надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності представника позивача за наявними в справі доказами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Ухвалою від 02.06.2020 відкладено розгляд справи по суті на 17.06.2020. Крім того, в судовому засіданні 02.06.2020 розглянувши відзив відповідача на позовну заяву суд прийняв його до розгляду, з підстав зазначених у відповідній ухвалі.

17.06.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні 17.06.2020 відкладено розгляд справи по суті на 23.06.2020 (Протокольна Ухвала).

На визначену судом дату з`явились представники сторін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 23.06.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем передано, а відповідачем отримано товар на загальну суму 842619,70 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи видатковими накладними №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823087,54 грн, №V-001702/343054 від 13.08.2018 р. на суму 13376,16 грн, №V-002378/343054 від 17.10.2018 р. на суму 6156,00 грн.

Відповідач за поставлений товар розрахувався частко на суму 366458,43 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача.

09.10.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 9117 здійснити оплату вартості отриманого товару, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Як вказує позивач у позовній заяві, відповідачем не оплачено вартість отриманого товару в сумі 476161,27 грн, що й стало для позивача підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти позову заперечує в повному обсязі з огляду на наступне. В позові позивач не навів жодних істотних умов які були погоджені сторонами, таким чином, наведений у позові «усний договір» визнати укладеним сторонами - не можливо. Позивачем не наведено у позовній заяві факти досягнення згоди щодо оплати договору, місця оплати, та дати оплати, а також і інших істотних умов договору, в тому числі і гарантійних, та можливості повернення товару, строк виконання грошового зобов`язання сторонами також не визначався.

Крім того, позивач у позові посилається на направлення на адресу відповідача повідомлення від 09.10.2019, яке було відправлене відповідно до фіскального чеку 01.11.2019, відповідач даного повідомлення не отримувало. Однак, саме від дати відправлення зазначеного повідомлення позивач нараховує штрафні санкції. Разом з цим, саме по собі таке повідомлення не може вважатися вимогою в розумінні ст. 531 ЦК України. Виходячи з наведеного, дату з якої починається прострочення зобов`язання, визначити неможливо, тому розрахунок 3% річних та інфляційної складової є необґрунтованими.

Також, позивач на підтвердження своїх позовних вимог посилається на Видаткову накладну №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823087,54 грн, отримувачем згідно цієї накладної є ТОВ «Кузьминецьке». Від імені ТОВ «Кузьминецьке» зазначену накладну підписав Директор ОСОБА_1, відповідно до витягу зі Статуту ТОВ «Кузьминецьке» директор ОСОБА_1 керівник з 16.02.2017 (без довіреності вчиняє будь-які правочини, у т.ч. договори дарування, купівлі-продажу на користь фізичних та юридичних осіб, укладає угоди, договори, контракти, на суму що не перевищує еквівалент суми 5000 Євро в будь-якій валюті розрахунку). Відповідно до курсу НБУ станом на 11.08.2018 курс євро становив 31,43 грн, тому ОСОБА_1 мав право підписувати документи від імені відповідача без довіреності на суму не більше 157150,00 грн. Довіреність на підписання зазначеної накладної ОСОБА_1 не видавалась. Таким чином, ОСОБА_1 не уповноважений був підписувати видаткову накладну №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823087,54 грн, а тому вона не має юридичної сили.

З огляду на викладене, позивачем не вірно визначено спосіб захисту, не вірно обрано норми матеріального права, якими регламентуються спірні правовідносини, і за таких обставин, в позові необхідно відмовити.

У відповіді на відзив, позивач заперечує викладені у відзиві на позовну заяву обставини та крім того, просить долучити до матеріалів справи Акт звіряння взаємних розрахунків між сторонами за період 01.01.2019-26.11.2019, підписаний позивачем та відповідачем електронно цифровими підписами.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч. 1 ст. 642 ЦК України.

Підтвердженням укладання договору в спрощений спосіб між позивачем та відповідачем є видаткові накладні №V-001685/343054 від 11.08.2018 р.; №V-001702/343054 від 13.08.2018 р.; №V-002378/343054 від 17.10.2018 р., що містять найменування товару, його ціну, а також реквізити позивача (оферта), та підпис і печатка відповідача на вище вказаній видатковій накладній про прийняття саме такого товару і в тій кількості, що була визначені позивачем у видаткових накладних (акцептах).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару.

Абзац 1 ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, а саме те, що позивачем передано, а відповідачем отримано товар на суму 842619,70 грн. відповідно до видаткових накладних №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823087,54 грн, №V-001702/343054 від 13.08.2018 р. на суму 13376,16 грн, №V-002378/343054 від 17.10.2018 р. на суму 6156,00 грн. та приписи ст. 692 ЦК України, строк оплати товару є таким, що настав (12.08.2018, 14.08.2018 та 18.10.2018).

З огляду на викладене, твердження відповідача, про те, що дату з якої починається прострочення зобов`язання, визначити неможливо, спростовується вище зазначеними нормами.

Втім, відповідач за поставлений товар розрахувався частко в загальній сумі 366458,43 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача (а.с.14-18).

Крім того, заборгованість в розмірі 476161,27 грн визнана відповідачем, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2019-26.11.2019, підписаний позивачем та відповідачем електронно цифровими підписами (а.с. 81-82).

Відповідачем не надано до суду доказів повної оплати вартості отриманого товару від позивача, з огляду на що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості отриманого товару у розмірі 476161,27 грн. є обґрунтованими та доведеними.

Твердження відповідача про те, що наведений у позові «усний договір» визнати укладеним сторонами - не можливо, позивачем не наведено у позовній заяві факти досягнення згоди щодо оплати договору, місця оплати, та дати оплати, а також і інших істотних умов договору, в тому числі і гарантійних, та можливості повернення товару, строк виконання грошового зобов`язання сторонами також не визначався, оцінюється судом критично оскільки видаткові накладні містять найменування товару, його ціну, кількість, реквізити сторін та підписані представниками сторін та скріплені їх печатками, що й підтверджує саме укладання між сторонами договору поставки, який укладено у спрощений спосіб.

Твердження відповідача про те, що директор відповідача не уповноважений був підписувати видаткову накладну №V-001685/343054 від 11.08.2018 р. на суму 823087,54 грн, а тому вона не має юридичної сили, судом оцінюються критично з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Крім того, положеннями ч. 2 ст. 89 ГК України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані: діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями; діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства; діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію; бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків; іншими винними діями посадової особи.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 4143,66 грн - 3% річних та 474,25 грн - інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був наданий обґрунтований розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.11.2019 по 14.02.2020, відповідно до якого сума 3% річних складає - 4143,66 грн., інфляційних втрат - 474,25 грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню у визначеному позивачем розмірі.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

В зв`язку з задоволенням позовних вимог витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Крім того, суд зазначає, що в позовній заяві позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, де зазначено 7211,69 грн. - судового збору та 30000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть надані в судовому засіданні).

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим, позивачем, за весь час розгляду справи судом, не подано до суду доказів понесених витрат на правничу допомогу, крім того, представником позивача в судовому засіданні 23.06.2020 до закінчення судових дебатів не подано, а ні усної, а ні письмової заяви щодо даних витрат.

З огляду на викладене, вимога позивача, викладена у прохальній частині позовної заяви, про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу задоволенню не підлягає як необґрунтована та недоведена.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 126, 129, 231-233, 238, 240-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (вул. Слободи, буд. 11, с. Кузьминці, Гайсинський район, Вінницька обл., 23712, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО УКРАЇНА" (вул. Броварська, 2, с. Проліски, Бориспільский район, Київська область, 08322, ) 476161,27 грн - основного боргу, 4143,66 грн - 3% річних, 474,25 грн - інфляційних втрат та 7211,69 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Витрати на правничу допомогу залишити за позивачем.

5. Копію рішення направити сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст.ст. 256, 257 та п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 03 липня 2020 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Броварська, 2, с. Проліски, Бориспільский район, Київська область, 08322)

3 - відповідачу (вул. Слободи, буд. 11, с. Кузьминці, Гайсинський район, Вінницька обл., 23712)