ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Справа № 926/856/20
м. Чернівці

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Гурина М.О., за участю помічника судді (за дорученням судді) Лунгул І.О., розглянув справу

за позовом Чернівецької міської ради, м. Чернівці

до Фізичної особи-підприємця Калинюка Юрія Олександровича, м. Чернівці

про стягнення 112284,90 грн. збитків

Представники сторін:

від позивача - Генцарюк М-Д. Д., розпорядження №290-к від 16.03.2020;

від відповідача - Бурма С.В., ордер № 1007849 від 11.06.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Чернівецька міська рада звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Калинюка Юрія Олександровича про відшкодування збитків 112284,90 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що згідно рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 30.12.2016року у справі №727/10176/16-ц, у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва, за ОСОБА_1 визнано право власності на господарську споруду кафе-бар літ. «А» із навісом літ. «Б» загальною площею 244,00 кв.м. розташовану по вул. Комарова, 32-А у м. Чернівці. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, в порядку, встановленому органом місцевого самоврядування. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін; невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Позивач також зазначає, що згідно пункту 1.4.2. Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, яке затверджене рішенням Чернівецької міської ради від 24.12.2015 року №54, дія Положення поширюється на замовників, які здійснили будівництво (реконструкцію, капітальний ремонт) об`єктів, при цьому, не уклавши договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців, або здають (здали) їх в експлуатацію після набрання чинності Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", не надавши своєчасно належним чином у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) до Уповноваженого органу містобудування та архітектури щодо здійснення такого будівництва (самовільно збудовані об`єкти) і при спорудженні яких не було вирішене питання прийняття пайової участі.

За відсутності належним чином оформленої дозвільної документації відповідачем здійснено самочинно реконструкцію з добудовою до приміщення кафе-бару на вул. Комарова, 32-А загальною площею приміщення 244,00 кв.м., тому згідно проведених розрахунків, величина пайової участі складає 112284,90 грн., які відповідач, не зважаючи на направлення йому департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин листа-попередження від 04.10.2018 року, не сплатив, тому ця сума недоотриманих коштів у вигляді пайової участі у розвитку інфраструктури міста Чернівців підлягає стягненню з відповідача у якості збитків у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 21 квітня 2020 року позовну заяву Чернівецької міської ради до фізичної особи-підприємця Калинюка Юрія Олександровича про відшкодування збитків 112284,90 грн., яка надійшла до Господарського суду Чернівецької області 17 квітня 2020 року за вх. № 856, залишено без руху. Також даною ухвалою суд встановив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

30 квітня 2020 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 04.05.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено на 26 травня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 26.05.2020 року відкладено підготовче судове засідання на 22.06.2020 року.

11.06.2020 року через відділ документального забезпечення та аналітичної роботи суду надійшов відзив на позов в якому відпаовідач вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог тому просить відмовити у задоволенні позову.

За змістом відзиву відповідач позов не визнає повністю та заперечує проти його задоволення з тих підстав, що чинна станом на дату ухвалення Шевченківським районним судом м. Чернівці рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудовану споруду кафе-бару площею 244 кв.м., тобто на 30.12.2016 року, редакція статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці передбачали, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста. Пунктами 3.2. та 3.10 Положення встановлено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці (надалі - договір про пайову участь) укладається між міською радою та замовником не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але в будь-якому випадку незалежно від наявності чи відсутності такого звернення, до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Проте до уведення 30.12.2016 року самочинно реконструйованого відповідачем приміщення у експлуатацію за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці такий договір між сторонами не укладався, позов про його укладення в порядку статті 187 Господарського кодексу України, не пред`являвся.

Крім того відповідач зазначає, що Чернівецькою міською радою не доведено заподіяння відповідачем збитків на суму 112284,90 грн. При цьому постановою апеляційного суду Чернівецької області від 01.03.2018 року по справі №727/10176/16-ц апеляційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області, який діяв в інтересах Чернівецької міської ради, задоволено повністю, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.12.2016 року по справі №727/10176/16-ц скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено. У зв`язку із цим, за приписами статтей. 182, 331 та 376 Цивільного кодекс у України, абз. 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) ОСОБА_1 не вважається особою, яка створила новий об`єкт містобудування, тому у нього не виникло передбачених статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зобов`язань щодо сплати пайового внеску на розвиток інфраструктури міста Чернівців, що усуває правові і фактичні підстави для виникнення у Чернівецької міської ради права на отримання від відповідача пайового внеску на розвиток інфраструктури міста у зв`язку із створенням об`єкту містобудування та, відповідно, збитків у вигляді упущеної вигоди.

22.06.2020 року на адресу суду через відділ документального забезпечення та аналітичної роботи надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначає, що вказані у відзиві обставини не відповідають дійсним обставинам справи та чинному законодавству, не спростовують доводів позивача, тому просить позовні вимоги задовольнити, також надійшло клопотання про долучення документів до справи.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області 22.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07.07.2020 року.

06.07.2020 року через відділ документального забезпечення та аналітичної роботи надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог Чернівецької міської ради.

На день розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволені позову з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Чернівецької області,-

ВСТАНОВИВ:

На підставі виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради від 06 вересня 2006 року свідоцтва про право власності відповідачу належало приміщення кафе-бару загальною площею 80.20 кв.м., яке розташовано по вул. Комарова, 32-А у м. Чернівці.

24.01.2008 року позивач передав відповідачу у орендне користування земельну ділянку площею 0,0122 га, яка розташована по вул. Комарова, 32-А м. Чернівці, для влаштування літнього майданчика. Додатковим договором № 4/4427 від 18.06.2013 року позивач продовжив відповідачу строк оренди вказаної земельної ділянки до 30.05.2018 року.

У період до грудня 2016 року відповідачем самочинно, без отримання відповідного дозволу або реєстрації декларації на початок будівельних робіт здійсненна реконструкція існуючого у нього приміщення кафе-бару, внаслідок якої загальна площа приміщень кафе-бару з урахуванням добудованого до них навісу була збільшена.

Ухвалою від 22.12.2016 року Шевченківський районний суд м. Чернівці відкрив провадження у цивільній справі № 727/10176/16-ц з позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.12.2016 року по справі № 727/10176/16-ц позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради задоволений повністю, визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на господарську споруду кафе-бар літ.«А» із навісом літ. «Б» загальною площею 244,00 кв.м. розташовану по вул. Комарова, 32-А у м. Чернівці.

Як вбачається зі змісту рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.12.2016 року по справі № 727/10176/16-ц представник відповідача - Чернівецької міської ради в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 01.03.2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області, який діяв в інтересах Чернівецької міської ради, задоволено повністю, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.12.2016 року по справі №727/10176/16-ц скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено.

Частина 2 статті 376 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як вбачається з інформаційної довідки № 211300743 від 03.06.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 (ід.номер НОМЕР_1 ) за ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на самочинно збудовану господарську споруду кафе-бару літ.«А» із навісом літ. «Б» загальною площею 244,00 кв.м. розташовану по вул. Комарова, 32-А у м. Чернівці, а в розділі «Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно» (сторінка № 4 інформаційної довідки) існує запис про належність відповідачу нежитлових приміщень кафе-бару загальною площею 80,20 кв.м., які розташовані вул. Комарова, 32-А у м. Чернівці.

Надана суду представником позивача разом із клопотанням від 22.06.2020 року інформаційна довідка № 18953351 від 20.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не спростовує вище вказаних доказів та не може вважатися належним і допустимим доказом здачі в експлуатацію відповідачем самочинної реконструйованих приміщень кафе-бару з загальною площею 244 кв.м.

За змістом положень частини першої статті 40 Закону України № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На виконання цього Закону рішенням Чернівецької міської ради № 54 від 24.12.2015 року було затверджено Положенням про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці (надалі - Положення), яким урегульовано організаційні та економічні відносини, пов`язані із залученням, розрахунком розміру, використанням коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Чернівці та укладання договорів про пайову участь. Зокрема, підпунктом 1.4.2. пункту 1.4. Положення встановлено, що його дія поширюється на всіх замовників, незалежно від форми власності, у тому числі й тих, які здійснили будівництво (реконструкцію, капітальний ремонт) об`єктів, при цьому, не уклавши договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці, або здають (здали) їх в експлуатацію після набрання чинності Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не надавши своєчасно належним чином у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) до Уповноваженого органу містобудування та архітектури щодо здійснення такого будівництва (самовільно збудовані об`єкти) і при спорудженні яких не було вирішене питання прийняття пайової участі.

Пунктами 3.2. та 3.10 Положення встановлено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівці (надалі - договір про пайову участь) укладається між міською радою та замовником не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але в будь-якому випадку незалежно від наявності чи відсутності такого звернення, до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Аналогічна норма про укладення договору про пайову участь у строк до здачі в експлуатацію об`єкту містобудування містилася і в частині 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин.

Замовник - це фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (стаття 1 Закону № 3038-VI).

Судом встановлено що відповідач не подавав в установленому законом порядку відповідних заяв про намір забудови території, у тому числі декларацій про початок будівництва або реконструкції приміщень кафе-бару по вул.Комарова, 32-А у м. Чернівці, та не здавав реконструйованого приміщення кафе-бару в експлуатацію.

Позивач не надав суду інших доказів існування у відповідача статусу замовника будівництва, а також належних і допустимих доказів здачі відповідачем в експлуатацію реконструйованих ним приміщень кафе-бару по вул.Комарова, 32-А в м. Чернівці з загальною площею 244 кв.м.

Крім того, позивачем не надано доказів в обґрунтування здійсненого ним розрахунку розміру пайового внеску на розвиток інфраструктури міста Чернівців, а саме підстав для застосування вартості будівництва одного квадратного метра приміщень у розмірі 6855,00 грн., як і доказів здачі в експлуатацію відповідачем додатково створеної площі приміщень у розмірі 163,80 кв.м.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/6657/16, від 07.02.2018 у справі № 917/1651/16, а також у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 28.01.2015 у справі N 3-210гс14.

Згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); і 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Суд вважає, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Згідно пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини1 статті 77 ГПК України).

Норми Господарського процесуального кодексу України передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частини 2 статті 80 ГПК України).

Отже, за змістом вказаних вище правових норм позивач мав довести суду належними та допустимими доказами підстави для відповідальності фізичної особи-підприємця Калинюка Ю.О.

Однак, позивачем відповідні докази а ні до позовної заяви, а ні в ході розгляду справи не були подані.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_1 розпоряджався самочинно реконструйованими приміщеннями площею 244,0 кв.м. не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки дані твердження непідкріплені жодним документом та не можуть бути доказами в розумінні статті 73 Господарського процесуального кодексу України, що також вказує на їх неналежність та недопустимість.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 року).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає що позовні вимоги позивача є безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Стосовно інших доводів та висновків, суд вважає, що на такі не слід давати детальної відповіді, з урахуванням мотивів, за яких суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відносно поданої відповідачем заяви про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності суд виходить з того, що згідно з вимогами статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічний висновок щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.05.2018 року по справі № 916/2073/17 та Великої Палати Верховного Суду України від 07.11.2018 року по справі № 372/1036/15-ц.

В даній справі позовні вимоги визнано необґрунтованими, тому суд відмовляє в задоволенні позову з інших підстав, ніж сплив позовної давності.

Згідно з пункту 5 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

У відповідності до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 129, 220, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в Західному апеляційному господарському суді в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.07.2020.

Суддя М.О. Гурин