УХВАЛА

м. Київ

09.07.2020Справа № 910/9781/20
За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Технологія" у справі

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Технологія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фонікс Груп"

про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

Суддя Усатенко І.В.

Представники учасників справи: не викликались

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Технологія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фонікс Груп" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна , визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Разом з позовом Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-Технологія" подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить суд: вжити заходи забезпечення позову: накласти арешт на нежилі приміщення (в літ. А), загальною площею 1188 кв. м, за адресою: м. Київ, вулиця Ярославів Вал, будинок 36-38, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Фонікс Груп" ().

Обгрунтовуючи своє клопотання, заявник посилається на обставини, якими він обгрунтовує позовні вимоги, тобто порушеннями, вчиненими, на його думку, відповідачем при укладенні спірних договорів, що потягло в подальшому прийняття рішень реєстратором з приводу реєстрації прав та обтяжень на нерухоме майно. У своїй заяві позивач наголошує та акцентує увагу суду на сукупність таких обставин: розмиття частки ОСОБА_1 в статутному капіталі ТОВ «ІНТЕР-ТЕХНОЛОГІЯ» з метою усунення його від контролю над підприємством; сумнівний продаж з порушенням закону майна ТОВ «ІНТЕР-ТЕХНОЛОГІЯ» за ціною, у 7 разів нижчою ринкової, після визнання недійсними судом першої інстанції рішень загальних зборів ТОВ «ІНТЕР-ТЕХНОЛОГІЯ» про розмиття частки ОСОБА_1 - до моменту набрання чинності вказаним рішенням; сумнівне підприємство-покупець із статутним капіталом 100 грн., з офісом в житловому будинку, який одночасно є місцем реєстрації ще більше 900 юридичних осіб, придбане незадовго до винесення рішення Господарським судом міста Києва у справі №910/4870/19; подальше нічим не обґрунтоване з економічної чи комерційної точки зору об`єднання об`єктів нерухомого майна, придбаних у ТОВ «ІНТЕР-ТЕХНОЛОГІЯ», що супроводжується закриттям відповідних розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та передання новоствореного об`єкта нерухомого майна ринковою вартістю більше 20 млн. грн. в іпотеку на забезпечення зобов`язання за договором позики сумою в 1 млн. грн. чітко показує намір ОСОБА_2 не допустити поновлення порушених прав ОСОБА_1 у будь-який спосіб. Оскільки на сьогодні нерухоме майно, відчужене за оспорюваними договорами купівлі-продажу, вже перебуває в іпотеці, існує високий ризик подальшого його відчуження. Причому це може бути як нова недобросовісна особа, так і сторонній добросовісний набувач. За таких обставин, навіть у разі задоволення позовних вимог у даній справі, Позивач не поновить свої права, оскільки буде змушений звертатися до суду з новим позовом до вже нового власника.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 140 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Суд вбачає, що обрані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними з предметом заявленого позову, крім того вони в частині суперечать приписам ст. 137 ГПК України.

Суд не вбачає, що заявлений захід забезпечення у даній справі є співмірним заявленому предмету спору, оскільки, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування відповідних записів у реєстрі, однак, позивачем не заявлено позовних вимог безпосередньо щодо майна та застосування наслідків недійсності правочинів, в зв"язку з чим обраний засіб забезпечення позову є не співмірними та не адекватним заявленим позовним вимогам. Засіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно у спорі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу не має безпосереднього зв"язку між пердметом позову та обраним позивачем заходом забезпечення позову.

Таким чином, заява позивача про забезпечення позову є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заявником не наведені достатньо обґрунтовані підстави того, що невжиття визначених у заяві заходів щодо забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду та оскільки, засіб забезпечення позову є не адекватним та неспівмірним з заявленими позовними вимогами.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Дослідивши надані суду докази та обставини, викладені у заяві про забезпечення позову, суд вважає їх не обґрунтованими, оскільки, заявником не надав доказів на підтвердження того факту, що невжиття запобіжних заходів порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Технологія" про забезпечення позову відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції безпосередньо до суду апеляційної інстанції в строк, визначений ст. 256 ГПК України

Суддя І.В.Усатенко