ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2020 справа №914/603/20

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Чорної І.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн»

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Кравчук Марти Ігорівни

про: стягнення 9827,22грн.,

Представники

позивача: Мельник М.А.;

відповідача: Сухай О.В.,

ВСТАНОВИВ:

11.03.2020р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до Фізичної особи-підприємця Кравчук Марти Ігорівни про стягнення 9827,28грн.

16.03.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до Фізичної особи-підприємця Кравчук Марти Ігорівни про стягнення 9827,28грн. - залишити без руху; надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

27.03.2020р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№14030/20.

30.03.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження; судове засідання призначити на 29.04.2020р.; викликати представників сторін у судове засідання.

04.05.2020р., враховуючи те, що судове засідання, призначене на 29.04.2020р. не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Король М.Р. у відпустці, Господарський суд Львівської області ухвалив призначити судове засідання на 20.05.2020р.

18.05.2020р. відповідачем подано суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із запровадженими на території України карантинними заходами, а також відзив на позовну заяву, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№17880/20 та вх.№17882/20 відповідно.

У судове засідання 20.05.2020р. з`явився представник позивача.

Протокольною ухвалою від 20.05.2020р. судове засідання відкладено на 10.06.2020р.

Крім того, ухвалою від 25.05.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання.

10.06.2020р. позивачем подано відповідь на відзив, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№19409/20.

У судовому засіданні 10.06.2020р., в якому сторони забезпечили участь повноважних представників, оголошено перерву до 17.06.2020р.

17.06.2020р. відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№19868/20.

У судовому засіданні 17.06.2020р., в якому сторони забезпечили участь повноважних представників, оголошено перерву до 24.06.2020р.

Після закінчення перерви, у судове засідання 24.06.2020р. з`явилися представники сторін. При цьому, під час з`ясування обставин справи та дослідження доказів у вищевказаному судовому засіданні представником позивача надано для огляду оригінал товарно-транспортної накладної №НЛВ-203346 від 23.07.2019р.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справі поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи порушенням частини першої статті б згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи принцип розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на те, що зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

Позивач з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару, що виникло на підставі укладеного між сторонами договору поставки №585/19 від 25.03.2019р., просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість сумі 9827,28грн., з яких 7131,83грн. - основна заборгованості та 2695,39грн. - штрафні санкції.

Позиція відповідача:

Відповідач проти позову заперечив повністю, зазначивши що жодного товару, згідно товарно-транспортної накладної №НЛВ-203346 від 23.07.2019р. не отримував. При цьому, відповідач звертає увагу суду, зокрема, на те, що підпис у графі «представник покупця» такої накладної є підписом невідомої особи. Вказана накладна, на думку відповідача, не може бути належним доказом виникнення у нього зобов`язання щодо оплати зазначеного у ній товару.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представника сторін, суд встановив наступне:

25.03.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» (надалі по тексту - «Постачальник», «позивач») та Фізичною особою-підприємцем Кравчук Мартою Ігорівною (надалі по тексту - «Покупець», «відповідач») укладено договір поставки №585/19 (надалі по тексту - «Договір»), відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов`язується передавати у власність Покупця - товар, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар у порядку, визначеному умовами цього Договору та своєчасно повертати тару на умовах визначених Договором.

Згідно з п.5.1. Договору, ціна на товар зазначається Постачальником у накладних та/або розрахункових документах на товар. Ціна на товар формується в українській національній валюті, включаючи ПДВ.

Постачання товару здійснюється партіями відповідно до умов п.3.1. Договору. Право власності на товар переходить до Покупця з моменту отримання Товару Покупцем або представником Покупця. Датою поставки вважається дата отримання товару Покупцем або представником Покупця, відповідно до накладної, товаросупроводжувальна документація - накладні є невід`ємною частиною Договору (п.3.3. Договору).

Як зазначає позивач, ним, на виконання умов Договору, 23.07.2019р. поставлено, а відповідачем прийнято товар, на загальну суму 7131,83грн., що підтверджується товарно-транспортною накладною №НЛВ-203346 від 23.07.2019р.

Відповідно до п.6.1. Договору, розрахунки за товар здійснюються Покупцем протягом 7 (семи ) календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника або, за домовленістю Сторін, готівкою через касу Постачальника (з оформленням розрахункових документів).

Проте, оплату поставленого 23.07.2019р. позивачем товару відповідачем не здійснено, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 7131,83грн., стягнення, зокрема, якого є предметом позову у цій справі.

З метою досудового врегулювання спору, 20.01.2020р. позивачем надіслано відповідачу претензію вих.№6174 про погашення заборгованості. Проте, така претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача боргу у вищевказаному розмірі.

Крім того, у зв`язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати вартості товару, позивач просить стягнути з відповідача 2695,39грн. штрафних санкцій.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного:

згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, 25.03.2019р. між сторонами укладено Договір, відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов`язується передавати у власність Покупця - товар, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар у порядку, визначеному умовами цього Договору та своєчасно повертати тару на умовах визначених Договором.

Згідно з п.8.7. Договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2019р. включно, а в частині розрахунків між сторонами до повного фінансового розрахунку за товар, отриманий Покупцем, за всіма накладними (партіями поставки),.

Водночас, доказів розірвання Договору чи визнання Договору (або окремих його положень) недійсними, або ж передбаченого п.8.5. Договору письмового повідомлення в матеріалах справи відсутні та сторонами не подано.

Відповідно до положень п.3.3. Договору, датою поставки вважається дата отримання товару Покупцем або представником Покупця, відповідно до накладної.

Так, 23.07.2019р., на виконання умов Договору, позивачем здійснено поставку відповідачу товару, вартістю 7131,83грн. (надалі по тексту - «Товар»), що підтверджується товарно-транспортною накладною №НЛВ-203346 від 23.07.2019р. (надалі по тексту - «Накладна»), копія якої міститься в матеріалах справи та оригінал якої оглянуто судом.

Заперечуючи факт отримання за Накладною Товару, відповідач зазначає, що підпис у графі «представник покупця» такої накладної є підписом невідомої йому особи. Така накладна не оформлена неналежним чином, оскільки відсутні реквізити, необхідні для ідентифікації особи, що отримувала товар.

При цьому, доводи відповідача про те, що вищевказана накладна не може бути доказом, підтверджуючим факт поставки відповідачу товару, спростовуються в сукупності наступним:

- по-перше, у спірній Накладній отримувачем товару зазначено ФОП Кравчук Марту Ігорівну - відповідача у цій справі, а отже, наявні дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. При цьому, у графі для підпису особи, підтверджуючого прийняття товару наявний такий підпис;

- по-друге, оригінал Накладної було надано представником позивача для огляду під час з`ясування обставин справи та дослідження доказів в судовому засіданні 24.06.2020р. Водночас, під час розгляду цієї справи клопотання про призначення експертизи з метою визначення чи підпис, що міститься у Накладній, виконаний відповідачем останнім не заявлено. Також, відповідачем самостійно не надано висновку експерта, складеного на його замовлення, із зазначених питань, при цьому, клопотання відповідача, мотивоване неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, до суду не надходило;

- по-третє, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, вартість товару, поставленого згідно інших, ніж Накладна, товарно-транспортних накладних (копії яких долучено до відповіді на відзив на позовну заяву), які, як і Накладна не містять прізвища особи, що прийняла товар, були повністю оплачені відповідачем. Водночас суд звертає увагу на те, що сторонами в п.3.3. Договору погоджено, зокрема, те, що у випадку, якщо зразок підпису та /або зразок печатки(штампу) на накладній не співпадає зі зразками підписів та зразками печаток (штампів) наданих Покупцем Постачальнику в довіреності, однак такий підпис, печатка (штамп) міститься на накладних, які були сплачені Покупцем раніше, вважається , що товар був отриманий /прийнятий уповноваженою особою Покупця.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що Накладною зафіксовано факт здійснення господарської операції щодо поставки позивачем відповідачу Товару, зазначеного у такій накладній.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.2 ст.692 ЦК України).

Відповідно до положень п.6.1. Договору, розрахунки за товар здійснюються Покупцем протягом 7 (семи ) календарних днів з дня отримання товару.

Враховуючи наведене, строк для оплати вартості Товару є таким, що настав.

Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень п.6.1. Договору, розрахунки за товар здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника або, за домовленістю Сторін, готівкою через касу Постачальника (з оформленням розрахункових документів).

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Доказів оплати у повному обсязі відповідачем вартості отриманого товару сторонами не надано та в матеріалах справи відсутні.

Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 7131,83грн. основного боргу є підставними та обґрунтованими, а відтак, підлягають до задоволення.

Крім того, у зв`язку з порушенням виконання відповідачем умов Договору, а саме зобов`язання щодо оплати поставленого Товару, позивачем за період з 30.07.2019р. по 18.02.2020р. нараховано 1181,89грн. пені.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7.1. Договору, у випадку порушення Покупцем термінів оплати вартості одержаного від Постачальника Товару, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, за кожен день порушення термінів оплати.

Перевіривши правильність розрахунку пені суд зазначає, що такий здійснено позивачем невірно з огляду на наступне:

1) як зазначено вище, поставка Товару відбулася 23.07.2019р., при цьому, згідно п.6.1. Договору, оплатити його вартість відповідач був зобов`язаний протягом 7 календарних днів з дня отримання такого товару.

Відповідно до ч.1 ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, перебіг семиденного строку, встановленого Договором для оплати вартості отриманого Товару, почався 24.07.2019р.

Згідно з ч.1 ст.255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Отже, останнім днем встановленого Договором строку для оплати відповідачем вартості отриманого Товару був 30.07.2019р.

Відповідно до п.2.3. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», перебіг періоду часу, за який нараховується пеня починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане.

Беручи до уваги викладене вище, враховуючи дату отримання відповідачем Товару, борг зі сплати вартості такого як і перебіг періоду, за який позивач вправі нараховувати пеню, виник/почався з 31.07.2019р.

Проте, всупереч зазначеному, згідно розрахунку пені, наведеному у позовній заяві, відповідні нарахування пені позивач здійснює з 30.07.2019р.;

2) відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд звертає увагу, що умовами Договору не визначено іншого періоду нарахування штрафних санкцій, ніж зазначений вище.

Згідно з положеннями ч.3 ст.254 ГПК України, які є аналогічним за свої змістом до положень ч.3 ст.254 ЦК України, строк, обчислюваний місяцями, закінчується (спливає) у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ч.5 ст.116 ГПК України, перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

Отже, датою закінчення шестимісячного строку для нарахування пені є день, що передує даті, коли закінчується перебіг такого строку.

Враховуючи наведене, а також те, що першим днем прострочення виконання грошового зобов`язання щодо оплати Товару є 31.07.2019р., то перебіг строку нарахування пені на суму вищевказаного простроченого платежу закінчується (спливає) 31.01.2020р., а отже, останнім днем періоду (закінченням строку), за який позивач вправі здійснювати відповідні нарахування, є 30.01.2020р.

Беручи до уваги викладене, в межах заявленого позивачем періоду судом здійснено перерахунок пені:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
7131,8331.07.2019 - 05.09.20193717,0000 %0,000931507 %245,,8306.09.2019 - 24.10.20194916,5000 %0,00090411 %315,,8325.10.2019 - 12.12.20194915,5000 %0,000849315 %296,,8313.12.2019 - 30.01.20204913,5000 %0,000739726 %258,504413
Таким чином, загальна сума пені становить 1117,06грн. (245,8038942 + 315,9498386 + 296,8013636 + 258,,80 = 1117,05951 ? 1117,06)

Отже, позовні вимоги про стягнення 1181,89грн. пені підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1117,06грн. При цьому, в частині стягнення пені у розмірі 64,83грн. (1181,89-1117,06грн.= 64,83) слід відмовити.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7.2. Договору, у випадку, якщо Покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, а саме - терміни оплати вартості, одержаного від Постачальника Товару він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36,00 (тридцять шість) процентів річних від простроченої суми заборгованості.

Так, за період з 30.07.2019р. по 18.02.2020р. позивачем нараховано 1427,93грн. тридцяти шести процентів річних та 85,57грн., інфляційних втрат за період з серпня 2019р. по січень 2020р.

Перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків інфляційних втрат та тридцяти шести процентів річних за заявлений період суд встановив, що такі здійснено невірно. Зокрема, як зазначено вище, позивачем невірно визначено дату виникнення боргу зі сплати вартості Товару.

Беручи до уваги викладене, в межах заявленого позивачем періоду судом здійснено перерахунок тридцяти шести процентів річних:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
7131,8331.07.2019 - 18.02.202020336 %1426,99
При цьому, вищевказаний розрахунок тридцяти шести процентів річних здійснено за наступною формулою: сума процентів річних = С х 36 х Д / К / 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів у періоді прострочення; К - кількість днів у відповідному році, в результаті чого отримано такий результат 7131,83 * 36 * 154 / 365 (кількість днів у 2019р.) / 100 + 7131,83 * 36 * 49 / 366 (кількість днів у 2020р.) / 100 = 1083,25659 + 343,730823 = 1426,987413 ? 1426,99.

Таким чином, загальна сума тридцяти шести процентів становить 1426,99грн.

Крім того, в межах заявленого позивачем періоду судом здійснено перерахунок інфляційних втрат

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
01.08.2019 - 31.01.20207131,831,5,68046328
Таким чином, загальна сума інфляційних втрат становить 85,68грн.

Відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. При цьому, за заявлений позивачем період, сума інфляційних втрат становить 85,57грн.

Разом з тим, суд зазначає, що отримані за результатами здійснених та наведених у позовній заяві розрахунків суми інфляційних втрат та тридцяти шести процентів річних, разом із сумою пені, позивач просить стягнути на його користь з відповідача як суму штрафних санкцій.

Проте, суд звертає увагу, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є штрафними санкціями, оскільки входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейським судом з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог так, як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини зі справи «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France) зазначено, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA («Зубац проти Хорватії») від 05.04.2018р.).

Хоч і, відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач, окрім суми основного боргу, просить суд стягнути з відповідача лише суму штрафних санкцій, якими, як зазначено вище, не є інфляційні втрати та відсотки річні, проте, відповідно до розрахунків, що містяться у позовній заяві, сума таких, включає як і суми інфляційних втрат, так і суму тридцяти шести процентів річних.

Враховуючи викладене, задля уникнення надмірного формалізму, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 1426,99грн. тридцяти шести процентів та 85,57грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищенаведене, позов є таким, що підлягає задоволення частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 7131,83грн. основного боргу, 1117,06грн. пені, 1426,99грн. тридцяти шести процентів річних, 85,57грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав платіжне доручення №26375 від 27.02.2020р. про сплату судового збору в розмірі 2102,00грн.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, станом на момент прийняття цього рішення, позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, враховуючи наявність підстав для задоволення позову частково, судові витрати у справі, а саме сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2087,93грн. (9761,45 / 9827,22 * 2102,00 = 2087,93208 ? 2087,93) слід покласти на відповідача.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кравчук Марти Ігорівни (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» (місцезнаходження: 79040, Львівська обл., місто Львів, вулиця Городоцька, будинок 355, офіс 325; ідентифікаційний код: 37171990) 7131,83грн. основного боргу, 1117,06грн. пені, 1426,99грн. тридцяти шести процентів річних, 85,57грн. інфляційних втрат, а також 2087,93грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України з врахуванням положень абз.1 п.4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2020р.

Суддя Король М.Р.