ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року Справа № 915/2177/19

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: фізичної особи-підприємця Протасова Сергія Леонідовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

представник позивача: адвокат Косенчук С.І.,

адреса для листування: АДРЕСА_2 ,

до відповідача: Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, )

про визнання поновленим договору про встановлення особистого строкового сервітуту,

за участі представників учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

в с т а н о в и в:

25.10.2019 позивач звернувся до господарського суду з позовної заявою від 23.10.2019 до відповідача, якою просить суд визнати продовженим (поновленим) договір про встановлення особистого строкового сервітуту №364 від 20.09.2013, укладений між Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради та фізичною особою-підприємцем Протасовим Сергієм Леонідовичем.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2019, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/2177/19 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 30.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 27.11.2019 року, повідомлено учасників справи про призначення судового засідання по справі, встановлено сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті справи.

12.11.2019 відповідачем подано до господарського суду відзив на позовну заяву (а.с. 22-25), в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити, оскільки положення ст. 33 Закону України Про оренду землі, на які посилається позивач, не поширюються на відносини, пов`язані із земельним сервітутом. Позивачем не надано доказів звернення до відповідача з пропозицією укласти договір.

Ухвалою суду від 27.11.2019, яку занесено до протоколу судового засідання, підготовче засідання у справі відкладено на 19.12.2019 року.

19.12.2019 судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху на підставі ч. 11 ст. 176 ГПК України та встановлено позивачу 5-денний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

28.01.2020 позивачем подано до господарського суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 29.01.2020 року продовжено розгляд справи та продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, підготовче засідання призначено на 24.02.2020 року.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року, яку занесено до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 11.03.2020 року.

06.03.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наполягає на задоволенні позову.

Ухвалою суду від 11.03.2020 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті на 06.04.2020 року.

Ухвалою від 06.04.2020 судом постановлено судове засідання у справі №915/2177/19 відкласти на іншу дату, визначення якої буде здійснено додатково при усуненні обставин, які спричинили введення в Україні карантину.

Ухвалою від 18.05.2020 судом постановлено судове засідання для розгляду справи по суті призначити на 15 червня 2020 року о 12:00.

Ухвалою від 15.06.2020, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи по суті на 02 липня 2020 року.

02.07.2020 до господарського суду надійшла заява від відповідача в якій він зазначає, що відзив на позовну заяву підтримує та просить розглядати справу за відсутності повноважного представника.

Сторони явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, правом на участь у судовому засіданні не скористались, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином ухвалою суду від 15.06.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з приписами ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID - 19 від 11.03.2020 №211 з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 № 239, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та продовжено карантин до 24 квітня 2020 року на усій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 № 291, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та продовжено карантин до 11 травня 2020 року на усій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 № 343, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зокрема уряд продовжив карантин до 22 травня 2020 року на усій території України та послабив деякі карантинні обмеження.

Постановою Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 року Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061). Установлено, що: у регіонах, в яких встановлено карантин, застосовуються протиепідемічні заходи, що визначаються цією постановою, а також заходи, що додатково встановлені органами державної влади та органами місцевого самоврядування в межах компетенції; заходи, запроваджені актами законодавства в процесі реалізації карантину на період, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211, продовжують діяти на період, встановлений цією постановою; Головним державним санітарним лікарем України розробляються та затверджуються протиепідемічні заходи, які визначають особливості провадження діяльності суб`єктами господарювання на період карантину.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 50 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Здійснення правосуддя суддями у відкритих судових засіданнях з безпосередньою участю сторін процесу в умовах оголошення Кабінетом Міністрів України карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, створює загрозу для життя та здоров`я суддів і учасників судових засідань.

Водночас згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою принципу верховенства права є право на звернення до суду, що передбачено статтею 55 Конституції України та розвинуто статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року як право на справедливий суд. Статтею 64 Конституції передбачено, що права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У Конституції наголошується, що право на справедливий суд не може бути обмежене в умовах воєнного та надзвичайного стану.

Рішенням Ради суддів України від 17 березня 2020 року затверджено рекомендації щодо особливого режиму роботи судів на період карантину, відповідно до яких на період з 16 березня до 3 квітня судам рекомендовано запровадити заходи, спрямовані на зменшення негативних наслідків, викликаних спалахом вірусної інфекції COVID-19, зокрема: роз`яснення громадянам щодо можливості відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції; обмеження допуску у судові засідання та приміщення суду осіб з ознаками респіраторних захворювань; зменшити кількість судових засідань, що призначаються для розгляду протягом робочого дня; за можливості здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, у порядку письмового провадження; надання учасниками справи необхідних документів (позовних заяв, заяв, скарг, відзивів, пояснень, клопотань тощо) до суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі Електронний суд, поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку; утримання від відвідування приміщень суду, особливо за наявності захворювання.

З огляду на викладене, право на справедливий суд не може бути обмежене, проте при встановленні справедливого балансу між правом особи на безпечне для життя і здоров`я довкілля та правом на справедливий суд переважає природне право осіб на життя та безпечне довкілля, обов`язок щодо забезпечення якого покладено на державу Україна.

Аналогічної позиції дотримується і Вища рада правосуддя в публічному зверненні до Президента України та Верховної Ради України щодо забезпечення доступу громадян до правосуддя в умовах карантину від 26 березня 2020 року.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 №540-IX (який набрав чинності 02.04.2020) розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України було доповнено частиною 4 такого змісту:

"Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Враховуючи, що сторони повідомлялись за юридичною адресою про час та місце розгляду справи, жодних заяв або клопотань, в тому числі щодо неможливості захисту своїх прав та законних інтересів в умовах карантину, на розгляд суду не подано, суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає відсутніми підстави для подальшого відкладення розгляду цієї справи.

02.07.2020 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

20.09.2013 року між Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради (власник) та фізичною особою-підприємцем Протасовим Сергієм Леонідовичем (сервітуарій, позивач) укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту №364 (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого Виконавчий комітет Миколаївської міської ради на підставі рішення від 22.08.2013 року за №808 встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки площею 8 кв.м по пр. Леніна, у районі будинку №152 в інтересах сервітуарія, для розміщення пересувної тимчасової споруди площею 8 кв.м для провадження підприємницької діяльності (а.с. 11-12).

Відповідно до п. 2.1 Договору цим Договором встановлюється особистий сервітут строком на 1 рік з дати реєстрації цього Договору (до 20.09.2014).

Відповідно до п. 2.2 Договору після закінчення строку дії договору сервітуарій має право на подовження строку його дії. У цьому разі сервітуарій повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутись письмово до власника земельної ділянки з клопотанням щодо подовження строку його дії. Підставою для подовження строку дії договору буде відповідне рішення виконкому міської ради. Подовження строку договору оформлюється додатковою угодою (договором про зміни).

У разі порушення строку звернення до власника земельної ділянки з питання подовження (поновлення) цього договору або нездійснення плати у строк, визначений договором, його дія припиняється з дати закінчення строку дії договору, на який його було укладено, наслідком чого буде звільнення земельної ділянки від споруд.

Відповідно до п. 3.1 Договору за встановлення особистого сервітуту сервітуарій сплачує плату у грошовій формі.

Відповідно до п. 3.2 Договору річна плата за договором встановлюється у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, на якій розміщена пересувна тимчасова споруда.

Відповідно до п.п. г п. 7.3 Договору сервітуарій має право при закінченні строку, на який було укладено цей договір за умови належного виконання обов`язків відповідно до умов цього договору, звернутися щодо подовження строку його дії, але не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку договору.

Відповідно до п. 9.1 Договору усі зміни та/або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі за взаємною згодою сторін, шляхом внесення змін у вигляді додаткової угоди (договору про зміни), що буде невід`ємною частиною цього договору. Згодою власника на зміну та/або доповнення до цього договору на вимогу сервітуарія, є рішення виконавчого комітету міської ради, прийняте в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 9.2 Договору дія договору припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

- у разі відчуження сервітуарієм пересувної тимчасової споруди.

Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 9.7 Договору після закінчення строку, на який було укладено цей договір, сервітуарій за умови належного виконання своїх обов`язків, має право на подовження його дії. У цьому разі сервітуарій повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку договору письмово звернутися до власника з проханням подовжити його дію.

Договір зареєстрований у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів про встановлення особистого строкового сервітуту вчинено запис від 20.09.2013 року за №364.

20.09.2013 року сторонами підписано акт приймання-передачі земельної ділянки, відносно якої встановлено особистий строковий сервітут (а.с. 13).

05.10.2017 року сторонами підписано договір про зміни №364 П/1-17 до Договору (а.с. 17), яким на підставі рішення Виконкому Миколаївської міської ради від 28.08.2017 року №728 та відповідно до Порядку розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва щодо продовження строку особистого строкового сервітуту по просп. Центральному, у районі будинку №152, внесено зміни до Договору, зокрема пункт 2.1 Договору доповнено наступним: Строк встановлення особистого строкового сервітуту продовжено до 28.08.2018 року.

Сторони домовились, що умови договору про зміни №364 П/1-17 від 05.10.2017 року застосовуються до відносин між ними, які виникли з 20.09.2014 року.

Договір про зміни №364 П/1-17 від 05.10.2017 року зареєстрований у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів про зміни до договір про встановлення особистого строкового сервітуту вчинено запис від 05.10.2017 року за №364 П/1-17.

10.08.2018 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою (реєстраційний номер 372/Вт18) про прийняття рішення щодо поновлення договору сервітуту для розміщення пересувної тимчасової споруди за адресою: м. Миколаїв, просп. Центральний, в районі будинку №152. До заяви позивачем долучено зокрема копію договору про встановлення особистого строкового сервітуту.

Листом від 30.08.2018 року №17-3607 Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради погодило поновлення терміну дії договору сервітуту на земельну ділянку площею 8 кв.м для розміщення пересувної тимчасової споруди за адресою: м. Миколаїв, просп. Центральний, в районі будинку №152 (а.с. 19).

Предметом даного позову є вимога позивача визнати продовженим (поновленим) договір про встановлення особистого строкового сервітуту №364 від 20.09.2013, укладеного між Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради та фізичною особою-підприємцем Протасовим Сергієм Леонідовичем.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ч. 6 ст. 33 Закону України Про оренду землі та зазначає, що в даному випадку наявні підстави для визнання продовженим (поновленим) договору про встановлення особистого строкового сервітуту, оскільки позивач після закінчення строку договору продовжує користуватися земельною ділянкою і орендодавцем протягом одного місяця після закінчення строку договору не висловлено заперечень щодо продовження дії договору.

Відповідно до ст. 33 Закону України Про оренду землі по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (ч. 1).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку (ч. 2).

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (ч. 3).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч. 4).

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч. 5).

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із:

власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності);

уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч. 6).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч. 7).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (ч. 8).

У разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку (ч. 9).

З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади, перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення (ч. 10).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч. 11).

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (ч. 12).

Відповідно до ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є:

1) право володіння;

2) право користування (сервітут);

3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно зі статтею 395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Стаття 99 ЗК України визначає види права земельних сервітутів. Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Відповідно до статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.

Випадки припинення дії земельного сервітуту передбачені статтею 102 ЗК України. Так, дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

З правового аналізу наведених норм витікає, що Закон України "Про оренду землі" регулює зобов`язальні правовідносини, в той час як договір сервітуту встановлює речове право на чуже майно.

Отже права, які витікають з відносин сервітуту не можуть бути захищені у спосіб, визначений для відносин іншої правової природи, зокрема, оренди.

З наведеного витікає відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому господарський суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Однак господарський суд не може застосувати в цій справі вірну норму права, яка б регулювала правовідносини, що склалися між сторонами спору та продовжити строк дії сервітуту, враховуючи обставини його припинення.

Так, умовами договору про встановлення особистого строкового сервітуту №364 від 20.09.2013 року передбачена можливість його продовження після закінчення строку його дії за умови письмового звернення сервітуарія (позивача) до власника земельної ділянки з клопотанням щодо подовження строку дії договору. Таке звернення має бути подано не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору (п. 2.2; п.п. г п. 7.3; п. 9.7).

Доказів звернення позивача до власника земельної ділянки з клопотанням щодо подовження строку дії договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору суду не надано. Натомість наявне в матеріалах справи звернення позивача подано з порушенням цього строку.

Можливість автоматичного продовження строку дії договору особистого сервітуту умовами цього договору не передбачена.

Навпаки, абзацом другим пункту 2.2 договору про встановлення особистого строкового сервітуту №364 від 20.09.2013 року передбачено, що у разі порушення строку звернення до власника земельної ділянки з питання подовження (поновлення) цього договору, його дія припиняється з дати закінчення строку дії договору, на який його було укладено, наслідком чого буде звільнення земельної ділянки від споруд.

Отже, закінчення строку, на який було встановлено сервітут, зумовлює припинення дії договору, на підставі якого позивач користувався спірною земельною ділянкою.

(аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 905/2765/17)

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 73, 74, 77, 79, 86, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3. Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони у справі:

позивач: фізична особа-підприємець Протасов Сергій Леонідович ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач: Миколаївська міська рада (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, ).

Повний текст рішення складено і підписано 10.07.2020.

Суддя В.О. Ржепецький