РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2020Справа № 910/1025/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод

«Авіакон»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК ТЕПЛО»

про стягнення 59 112, 18 грн.,

Без виклику (повідомлення) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК ТЕПЛО» (далі - відповідач) про стягнення пені в сумі 59 112, 18 грн. на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір № 1043-18 від 29.10.2018 на виконання робіт з поточного ремонту по заміні вікон на металопластикові в «Центральній заводській лабораторії, зарядно акумуляторній станції» ін. № 1016. Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач обумовлені Договором роботи не виконав, внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені в сумі 59 112, 18 грн. на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.03.2020 відкрито провадження у справі № 910/1025/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

10.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не доведено, що Договір № 1043-18 від 29.10.2018 є укладеним. Так, відповідач посилається на п. 5.1. Договору, згідно з яким Замовник та Виконавець погоджують склад та обсяг робіт шляхом підписання договірної ціни (Додаток 1). Таким чином, на думку відповідача, для визначення предмета Договору сторони вказали на необхідність в обов`язковому порядку погодити обсяг та склад робіт у відповідному Додатку № 1. Проте, позивачем не надано доказів узгодження сторонами складу та обсягу робіт (тобто досягнення згоди щодо предмета договору), а відтак не доведено, що Договір є укладеним.

Також відповідач зазначає, що позивачем недоведено наявність усіх необхідних умов для застосування положень частини 2 статті 231 Господарського кодексу України в частині стягнення пені. Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 відповідач зазначає, що пеня та штраф відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України підлягають застосуванню лише в тому випадку, якщо інше не передбачено, зокрема, договором.

Так, умовами пункту 10.5. Договору сторонами було передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання відповідачем робіт у вигляді штрафу у розмірі 8% від вартості невиконаних вчасно робіт. Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачена відповідальність фактично за два окремих порушення: 1) за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення; 2) за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Разом з тим, сторони в Договорі зазначили про інший вид відповідальності саме за перше порушення: за порушення строків виконання зобов`язання, і визначили до застосування не пеню як вид штрафних санкцій, а саме штраф. Тобто фактично сторони у Договорі погодили зміну виду і розміру штрафних санкцій: з пені у розмірі 0,1% вартості несвоєчасно виконаних робіт за кожен день прострочення на штраф у розмірі 8% вартості несвоєчасно виконаних робіт. При цьому, відповідач акцентує увагу на тому, що сторони в Договорі не змінювали розмір штрафу за прострочення понад 30 днів, а саме погодили зміну пені штрафом. В той же час, штрафні санкції згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України можуть бути застосовані тільки тоді, якщо сторони в договорі не врегулювали питання відповідальності.

Таким чином відповідач стверджує, що сторонами встановлено у Договорі вид та розмір відповідальності за несвоєчасне виконання робіт підрядником, а тому відповідно до положень частини 2 статті 231 Господарського кодексу України повинні застосовуватись саме положення договору, а положення абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України в даному випадку не підлягають застосуванню.

Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він належить до суб`єктів господарювання державного сектора економіки.

16.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив № 921 від 12.03.2020, відповідно до змісту якої позивач не погоджується з доводами відповідача в частині того, що Договір є неукладеним, оскільки при укладанні Договору сторонами було погоджено всі істотні умови, визначені приписами статті 180 Господарського кодексу України, зокрема предмет договору (п. 1.2. Договору), ціну (п. 3.1. Договору) та строк дії Договору (п. 12.1. Договору). Таким чином, позивач вважає, що Договір є укладеним в силу приписів статей 180, 181 Господарського кодексу України. При цьому, Додаток № 1 до Договору, на відсутність якого посилається відповідач, зазначає лише статті витрат, з яких складається ціна, визначена в п. 3.1. Договору, та не впливає на дійсність самого Договору. Позивачем не було надано такого додатку до суду, оскільки предметом позову є стягнення штрафних санкцій і його наявність жодним чином не впливає на вирішення такого спору.

Також позивач не погоджується з доводами відповідача про неможливість застосування пені, передбаченої приписами статті 231 Господарського кодексу України, оскільки виходячи з приписів статті 549 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 230 Господарського кодексу України пеня та штраф є різними видами штрафних санкцій, а отже не можуть бути замінені один на одний. Крім того, пеня та штраф не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а отже можуть застосовуватися одночасно.

При цьому, позивач зазначає, що він є державним підприємством у розумінні статті 74 Господарського кодексу України, майно підприємства перебуває у державній власності та закріплюється за ним на праві господарського відання. Віднесення підприємства до державного сектору економіки підтверджується й найменуванням підприємства, яке містить слова «державне підприємство», як того вимагають норми частини 4 статті 73 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2018 року між позивачем (Замовник) та відповідачем (Підрядник) було укладено Договір № 1043-18 (далі - Договір), предметом якого є виконання робіт з поточного ремонту по заміні вікон на металопластикові в «Центральній заводській лабораторії, зарядно акумуляторній станції» ін. № 1016» (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 1.3. Договору Підрядник зобов`язується на свій ризик виконати роботи, а Замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що Підрядник зобов`язується виконати передбачені предметом Договору роботи, якість яких відповідає умовам даного Договору, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам нормативних документів, що регламентують якість виконаних робіт, зазначених у предметі даного Договору, вимогам ДБН Б.2.6.-31:2016, СніП 3.03.01-87, ДБН А3.1-5-2016, ДСТУ Б Д.1.1-1:2013.

Згідно з п. 3.1. Договору ціна Договору складає 388 895, 84 грн., у т.ч. ПДВ 64 815, 97 грн.

За умовами п. 4.2. Договору розрахунок за цим Договором здійснюється за 100% фактично виконаних робіт, згідно Акту приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт і витрат (форма КБ-3), протягом 10 робочих днів з дати підписання вищевказаних документів.

Протягом 5-х робочих днів з моменту отримання від Підрядника Актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), Довідки про вартість виконаних будівельних робіт і витрати (форма КБ-3) Замовник повинен підписати їх або надати обґрунтовану відмову від їх підписання. У разі ненадання обґрунтованої відмови та не підписання зазначених документів у встановлений цим пунктом Договору строк, вони вважаються підписаними обома сторонами, а роботи прийнятими Замовником. Пред`являтись до оплати можуть тільки обґрунтовані усіма необхідними розрахунками, підтверджені копіями бухгалтерських документів Акти приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) (п. п. 4.3., 4.4. Договору).

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що Замовник та Виконавець погоджують склад та обсяг робіт шляхом підписання договірної ціни (Додаток 1).

Відповідно до п. 5.2. Договору строк виконання робіт складає 60 календарних днів з дати набрання чинності договором.

Положеннями п. 5.3. Договору передбачено, що початком виконання робіт вважається день, наступний за днем набрання чинності договором.

В силу п. 12.1. Договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє, із урахуванням змін та доповнень, зазначених у додаткових угодах, до 31.12.2018 р., а в частині виконання своїх обов`язків та розрахунків до повного його виконання.

Договір вважається виконаним після виконання усіх робіт та закінчення усіх взаєморозрахунків та зобов`язань між сторонами за цим Договором (п. 5.4. Договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у передбачений Договором строк до виконання робіт так і не приступив, чим порушив умови укладеного між сторонами Договору.

У зв`язку з цим позивач звертався до відповідача через електронну пошту з листами від 09.07.2019 № 1822е, від 29.08.2019 № 2384е, щодо надання інформації про терміни виконання робіт та наміру нарахувати відповідачу штрафні санкції. Разом із цим, відповіді на листи відповідач не надав та до виконання робіт не приступив.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 179 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Положеннями частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну суть договору даного виду.

У частині 1 статті 837 Цивільного кодексу України наведено нормативне визначення поняття договору підряду, згідно з яким за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду - консенсуальний договір, він вступає в силу з моменту його укладення, тобто досягнення сторонами домовленості за всіма істотними умовами.

Судом встановлено, що сторони досягли істотних умов щодо предмета Договору та в пункті 1.2. визначили, що предметом Договору є виконання робіт з поточного ремонту по заміні вікон на металопластикові в «Центральній заводській лабораторії, зарядно акумуляторній станції» ін. № 1016».

Також, у розділі 3 Договору сторони визначили ціну Договору - 388 895, 84 грн. (п. 3.1. Договору), а у розділі 11 встановили строк дії Договору, а саме - договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє, із урахуванням змін та доповнень, зазначених у додаткових угодах, до 31.12.2018 р., а в частині виконання своїх обов`язків та розрахунків до повного його виконання (п. 12.1. Договору).

При цьому, за умовами пункту 5.1. Договору Замовник та Виконавець погоджують склад та обсяг робіт шляхом підписання договірної ціни (Додаток 1).

Судом встановлено, що сторонами було підписано Договірну ціну (Додаток № 1 до Договору), якою погоджено, в тому числі, обсяг та склад робіт згідно з приписами п. 5.1. Договору.

Таким чином, за висновком суду, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, в т. ч. щодо предмету договору, у зв`язку з чим такий договір є укладеним в розумінні частини 2 статті 180 Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає безпідставними доводи відповідача в частині того, що позивачем не надано доказів узгодження сторонами складу та обсягу робіт, а відтак не доведено, що договір є укладеним.

Положеннями статті 839 Цивільного кодексу України визначено, що підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Статтею 843 Цивільного кодексу України унормовано, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначалось вище, положеннями пункту п. 5.2. Договору визначено, що строк виконання робіт складає 60 календарних днів з дати набрання чинності договором.

Відповідно до п. 5.3. Договору початком виконання робіт вважається день, наступний за днем набрання чинності договором.

В силу п. 12.1. Договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє, із урахуванням змін та доповнень, зазначених у додаткових угодах, до 31.12.2018 р., а в частині виконання своїх обов`язків та розрахунків до повного його виконання.

З огляду на вищевикладене, відповідач повинен був виконати взяті на себе за Договором зобов`язання у строк до 28.12.2018 року включно.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Частиною 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми матеріального права, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо порушення, пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконаних робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання та за прострочення його виконання понад тридцять днів додатково вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу з вказаної вартості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 903/545/17 від 11.05.2018, від 11.07.2018 у справі № 915/507/17.

Згідно з частиною 2 статті 22 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Відповідно до п. 1.1. Статуту Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» (інтернет-ресурс https://www.aviakon.com/wp-content/uploads/2018/07/Statut-2018.pdf), Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром».

Пунктом 4.1. Статуту визначено, що майно підприємства є державною власністю та закріплюється за ним на праві повного господарського відання.

Таким чином, Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

За таких обставин, аргументи відповідача в частині того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він належить до суб`єктів господарювання державного сектора економіки, суд вважає безпідставними та не приймає до уваги.

Що стосується викладених у відзиві на позов аргументів відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення пені, з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, суд зазначає наступне.

Так, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 правова позиція щодо застосування приписів статті 231 Господарського кодексу України застосована під час розгляду справи про стягнення штрафу/пені за порушення грошового зобов`язання, тоді як в даному випадку, підставою для покладення на відповідача відповідальності у вигляді пені згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України є порушення ним негрошового зобов`язання.

Той факт, що сторони у п. 10.5. Договору передбачили відповідальність за порушення строків або обсягів виконання робіт у вигляді штрафу у розмірі 8% від вартості невиконаних вчасно робіт, жодним чином не нівелює право позивача на стягнення пені у розмірі 0,1% відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Позивачем на підставі частини 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 0,1% від вартості невиконаних робіт в сумі 59 112, 18 грн. за період з 28.01.2019 по 28.06.2019 р.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично невірним внаслідок недотримання позивачем правил математичного округлення.

Так, згідно з математичними правилами округлення робиться до найближчого цілого числа. Якщо перша відкинута цифра менше п`яти, то попередня цифра не змінюється; якщо більше п`яти - попередня цифра збільшується на одиницю.

Таким чином, за розрахунком суду розмір пені складає 59 112, 17 грн. (388 895, 84 грн. х 0,1% х 152 дні = 59 112, 16768).

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження виконання обумовлених договором робіт у встановлені договором строки, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову (59 112, 17 грн. х 2 102, 00 грн. / 59 112, 18 грн. = 2 101, 9996444 грн., що з урахуванням математичних правил округлення складає 2 102, 00 грн.).

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК ТЕПЛО» про стягнення 59 112, 18 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК ТЕПЛО» (03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9, кімната 414; ) на користь Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (41600, Сумська область, місто Конотоп, вулиця Рябошапка, будинок 25; ) пеню в сумі 59 112 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто дванадцять) грн. 17 коп. та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 09.07.2020 року.

Суддя В.С. Ломака