ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2020 справа № 914/1118/19

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Демчук А.П., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Профі Фуд", м. Буськ, Львівська область,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Калітіної Ірини Олегівни, м. Львів,

предмет позову: визнання недійсною додаткової угоди №2, датованої 26.12.2019 року, до договору оренди №01/12-16 від 01 грудня 2016 року нежитлового приміщення; визнання поновленим (продовженим) на новий строк договору оренди № 01/12-16 нежитлового приміщення,

підстава позову: відсутність волевиявлення відповідача щодо укладення додаткової угоди; поновлення договору оренди на підставі положень ст.764 ЦК України,

за участю представників:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився,

ПРОЦЕС

12.06.2019 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Профі Фуд" до Фізичної особи - підприємця Калітіної Ірини Олегівни про визнання недійсною додаткової угоди №2, датованої 26.12.2019 року, до договору оренди № 01/12-16 від 01 грудня 2016 року нежитлового приміщення та про визнання поновленим (продовженим) на новий строк договору оренди № 01/12-16 нежитлового приміщення.

Ухвалою суду від 18.06.2019 року відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відводів складу суду сторонами не заявлено.

Хід судових засідань відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань. Зокрема, у судовому засіданні 10.07.2019 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, у судовому засіданні 09.10.2019 року призначено судову почеркознавчу експертизу у справі та зупинено провадження.

16.03.2020 року матеріали справи з висновком експерта від 10.03.2020 року надійшли до суду та ухвалою суду від 23.03.2020 року поновлено провадження у справі. У судовому засіданні 18.06.2020 року судом вирішено клопотання позивача про витребування доказів і закрито підготовче провадження у справі.

У судове засідання 02.07.2020 року сторони явку представників не забезпечили, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань не надходило.

Суд зазначає, що повідомлення сторін про судові засідання в даній справі після поновлення провадження у справі здійснювалось шляхом надіслання ухвал суду на зазначені у позовній заяві та повідомлені представниками електронні адреси сторін. Зокрема, позивач вказав електронну адресу і електронна кореспонденція суду, надіслана на відповідну адресу позивача, не поверталася. Більше того, 28.04.2020 року і 07.05.2020 року представником позивача подано клопотання у справі.

Представник відповідача повідомив суду свою електронну адресу - @gmail.gov.ua, а також зареєстрований в системі «Електронний суд», надсилав суду клопотання, тому є таким, що обізнаний про судовий процес.

Враховуючи наведене, суд вважає, що сторони обізнані про розгляд даної справи та про судове засідання 02.07.2020 року, проте явку представників не забезпечили і причин неявки не повідомили. Крім цього, суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.05.2019 року у справі № 0870/8014/12, щодо того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Крім цього, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, зокрема, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Суд обізнаний, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Крім цього, відповідно до п. 4 прикінцевих положень ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відтак, враховуючи належне повідомлення сторін про дату та час судового засідання, неповідомлення ними причин неявки, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 02.07.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Позивач оскаржує додаткову угоду №2, датовану 26.12.2019 року, до договору оренди №01/12-16 від 01 грудня 2016 року нежитлового приміщення загальною площею 109, 9 кв.м., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Профі Фуд» та ФОП Калітіною І.О., а похідною вимогою заявляє вимогу про визнання договору оренди поновленим (продовженим) на новий строк до 31 грудня 2021 року. Підставою для визнання додаткової угоди недійсною позивач вказує ту обставину, що додаткової угоди №2 до договору №01/12-16 від 26.12.2019 року, відповідач фактично не укладала, тобто відсутнє волевиявлення сторони при укладенні цього правочину. Так, позивач зазначає про факт підробки підпису орендодавця на додатковій угоді №2, датованій ним 26.12.2019 року, іншою особою ОСОБА_1 і відповідачу ФОП Калітіній І.О. про такі дії третіх осіб нічого відомо не було. Відтак, вважає, що дана угода є недійсною в силу її не підписання (реального неукладення) відповідачем, що відповідно вказує на відсутність у цьому правочині реальної волі сторони. Стверджує, що фактично повернення орендованого майна не відбулося, акт від 16.01.2019 року та претензія від 26.12.2018 року є підробленими документами.

Відповідач не погоджується з доводами позивача, вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Сторона стверджує, що оскаржуваний правочин підписаний зі сторони відповідача з дійсним волевиявленням, предмет оренди орендарем повернуто по акту приймання-передачі, а також, що відбулось двостороннє схвалення додаткової угоди №2. Відповідач зазначає, що позивач не подав належних доказі на підтвердження наведених ним підстав позову і не обґрунтував порушення його прав. Зокрема, висновок експерта від 03.06.2019 року не доводить, що підпис, який міститься на додатковій угоді № 2 не належить ФОП Калітіній І.О. або що підписи на договорі від 01.12.2016 року та додатковій угоді № 2 виконані різними особами. Відтак. просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ З МАТЕРІАЛІВ СПРАВИ

01.12.2016 року Фізична особа - підприємець Калітіна Ірина Олегівна (згідно з договором - орендодавець, надалі по тексту рішення - відповідач) і Товариство з обмеженою відповідальністю "Профі Фуд" (згідно з договором - орендар, надалі по тексту рішення - позивач) уклали договір 01/12-16 оренди нерухомого майна, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає згідно плану в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 109,9 кв.м, з окремим входом, що знаходиться на першому поверсі за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 5.1 договору строк оренди складає двадцять п`ять місяців з дати приймання орендарем об`єкта оренди актом приймання - передачі. У разі належного виконання своїх обов`язків за даним договором, після спливу строку договору орендар має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди па новий строк.

Договір підписаний від орендодавця І.О. Калітіною, від орендаря ОСОБА_5.

26.12.2019 року орендодавець (І.О. Калітіна) і орендар (А.О. Калітовський) підписали додаткову угоду №2, датовану 26.12.2019 року, до договору оренди №01/12-16 від 01 грудня 2016 року, згідно з якою п. 5.1 договору викладено в наступній редакції: «Строк оренди складає двадцять п`ять місяців та п`ятнадцять календарних днів з дати приймання Орендарем об`єкту оренди актом приймання передачі та закінчується 15 січня 2019 року», п. 13.1 викладено в наступній редакції: «Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 1 грудня 2016 року до 15 січня 2019 року», п. 10.2 договору викладено в наступній редакції: «Орендар зобов`язаний здійснити передачу об`єкта оренди Орендодавцю до 15 січня 2019 року».

26.12.2018 року відповідач звернувся до позивача із листом про повідомлення про закінчення строку дії договору оренди 15.01.2019 року та проханням звільнити приміщення і передати його по акту приймання-передачі до 16.01.2019 року.

16.01.2019 року сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення № 2 у зв`язку із закінчення строку дії договору. Згідно з довіреністю від 19.10.2017 року з терміном дії три роки Калітіна Ірина Олегівна уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси у будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від підпорядкування і форм власності з питань ведення підприємницької діяльності пов`язаної з нею господарської діяльності з усіма необхідними д ля цього правами. Тому акт підписаний від імені орендодавця її представником.

07.06.2019 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про підтвердження продовження дії договору оренди від 01.12.2016 року.

03.06.2019 року позивачем отримано висновок експерта № 392/06/2019 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою директора ТОВ «Профі Фуд», відповідно до якого фактично нічого не виявлено: «Встановити, чи виконано підпис від імені Калітіної І.О., що міститься у нижній правій частині 1-го аркушу у Договорі № 01/12-16 оренди нерухомого майна між ФОП Калітіна Ірина Олегівна та ТОВ «ПРОФІ ФУД» від 01.12.2016 року та підпис від імені Калітіної І.О., що міститься у графі: «Від ОРЕНДОДАВЦЯ» на 7-му аркуші у Договорі № 01/12-16 оренди нерухомого майна між ФОП Калітіна Ірина Олегівна та ТОВ «ПРОФІ ФУД» від 01.12.2016 року - однією або різними особами, не виявилось можливим з причин, наведених у п.2 Дослідницької частини Висновку. Встановити, чи виконано підпис від імені Калітіної І.О., що міститься у нижній правій частині 1-го аркушу у Договорі № 01/12-16 оренди нерухомого майна між ФОП Калітіна Ірина Олегівна та ТОВ «ПРОФІ ФУД» від 01.12.2016 року та підпис від імені Калітіної І.О., що міститься у графі: «Від ОРЕНДОДАВЦЯ» у Додатковій угоді № 2 до Договору № 01/12-16 оренди нерухомого майна від 01.12.2016 року, датованій 26 грудня 2019 роком - однією або різними особами, не виявилось можливим з причин, наведених у п. 3 Дослідницької частини Висновку. Підпис від імені Калітіної І.О., що міститься у графі: «Від ОРЕНДОДАВЦЯ» на 7-му аркуші у Договорі № 01/12-16 оренди нерухомого майна між ФОП Калітіна Ірина Олегівна та ТОВ «ПРОФІ ФУД» від 01.12.2016 року та підпис від імені Калітіної І.О., що міститься у графі: «Від ОРЕНДОДАВЦЯ» у Додатковій угоді № 2 до Договору № 01/12-16 оренди нерухомого майна від 01.12.2016 року, датованій 26 грудня 2019 роком - однією або різними особами, не виявилось можливим з причин, наведених у п.4 Дослідницької частини Висновку».

Згідно з висновком експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 10.03.2020 року № 6558, призначеної в межах даної справи, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз зроблено висновок, що підписи від імені Калітіної І.О., розташовані в графі «Від Орендодавця:» розділу «Підписи Сторін:» двох примірників додаткової угоди № 2 до Договору № 01/12-16 оренди нерухомого майна від 01.12.2016 року, укладеної 26 грудня 2019 року між ФОП Калітіною Іриною Олегівною, з однієї сторони, та ТзОВ «Профі Фуд» в особі ОСОБА_1, з іншї сторони, виконані Калітіною Іриною Олегівною .

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відносини між сторонами існували внаслідок укладення договору оренди нерухомого майна від 01.12.2016 року. Відповідний договір оренди в редакції зі змінами, внесеними в п. 5.1, п. 13.1, п. 10.2 додатковою угодою № 2, датованою 26.12.2019 року, діяв до 15.01.2019 року.

Суд звертає увагу, що при розгляді справи встановлено, що при складенні оскаржуваної додаткової угоди допущено технічну помилку в даті, а саме в році складення угоди, оскільки відповідно до хронології подій та часових реалій неможливим було укладення відповідного правочину 26.12.2019 року, а не 26.12.2018 року, і недоцільним було б існування такого правочину зі створенням наслідків, що мали місце починаючи з 26.12.2018 року (надіслання повідомлення відповідачем позивачу).

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Договором (п. 13.7) сторони передбачили, що дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку на який його було укладено.

Як вбачається з матеріалів справи та позову, обставина припинення договору оренди позивачем оспорюється з підстав відсутності волевиявлення у орендодавця, у зв`язку з чим заявлено вимогу про визнання недійсною додаткової угоди № 2, якою змінено строк дії договору оренди, та похідну вимогу про визнання продовженим договору оренди.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вказано в п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зі встановлених вище обставин справи вбачається, що підстави, зазначені позивачем у позові, не знайшли свого належного підтвердження в поданих сторонами доказах. Так, факти підписання та вільного волевиявлення на укладення додаткової угоди № 2 орендодавцем, спрямованої на зміну строку дії договору оренди, визнаються у відзиві відповідачем. Припинення дії договору оренди 15.01.2019 року підтверджується також підписаним сторонами актом приймання-передачі предмета оренди 16.01.2019 року. Більше того, висновком експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 10.03.2020 року № 6558, вбачається, що оспорювана додаткова угода № 2 підписана від орендодавця саме Калітіною Іриною Олегівною . Зауважень до відповідного висновку як до доказу позивачем не висловлено.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 98 ГПК України).

Згідно зі ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд зазначає, що долучений до позовної заяви висновок експертизи від 03.06.2019 року не відповідає критерію належності доказів, адже з його змісту не вбачається підтвердження чи спростування обставини, на яку посилається позивач у позові, адже, як вказано вище, фактично ніяких висновків на поставлені питання не надано.

Також суд враховує критерій вірогідності доказів і вказує, що докази, надані відповідачем, зокрема, акт приймання-передачі майна від 16.01.2019 року, повідомлення від 26.12.2018 року, у своїй сукупності із матеріалами справи, зокрема, висновком експертизи від 10.03.2020 року є більш вірогідними і спростовують обставини, покладені позивачем в основу позову.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд зазначає, що подана позивачем копія заяви свідка ОСОБА_4 не має переваги перед іншими, оціненими та дослідженими доказами, і жодним чином не підтверджує обставин позову - відсутності у відповідача волевиявлення на укладення додаткової угоди № 2. Аналогічно суд оцінює поданий позивачем лист Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 14.08.2019 року.

Твердження позивача про те, що акт приймання-передачі майна від 16.01.2019 року та повідомлення від 26.12.2018 року є підробленими документами суд оцінює критично та зазначає, що такі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, у тому числі не підтверджені висновком експертизи від 10.03.2020 року, на результати якої покладався представник позивача.

Крі цього, як вказує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1905.2020 року у справі № 910/719/19, заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України. Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору. Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб. Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

Твердження про неможливість підписання відповідачем особисто додаткової угоди № 2 також не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а навпаки спростовуються копією паспорта Калітіної І.О. для виїзду за кордон, з якого не вбачається її перебування за межами країни на фактичну дату підписання додаткової угоди - 26.12.2018 року. Позивачем також не подано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що про укладення оспорюваної угоди, про факт повернення майна та підписання акта приймання-передачі майна позивачу не було відомо, оскільки такі вчинялися А.О. Калітовським, який нібито не повідомляв дійсну інформацію позивачу. Крім цього, підставою позову про визнання недійсним правочину - додаткової угоди № 2 позивач зазначає лише відсутність волевиявлення відповідача, а не вчинення правочину від імені позивача не уповноваженою на те особою, з перевищенням повноважень чи з інших причин, передбачених законодавством.

Також суд звертає увагу на суперечність тверджень позивача про те, що повернення орендованого приміщення по факту не здійснювалось, і про те, що у раніше орендованому позивачем приміщенні по вул. Староєврейській, 4 на даний час функціонує інший заклад - «NOA» чи «Томатіна».

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, натомість такі спростовані відповідачем. Відповідно, у суду немає підстав визнавати додаткову угоду № 2 до договору оренди недійсною.

Щодо порушення першочергового права позивача на пролонгацію договору оренди після закінчення строку його дії, суд зазначає, що таке також не підтверджується обставинами справи. Так, відповідно до ст. 764 ЦК України та п. 13.8 договору, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Як встановлено вище, докази користування позивачем орендованим майном після закінчення строку дії договору - 15.01.2019 року відсутні, акт приймання-передачі майна підписаний сторонами. Відтак, наведеного позивачем права орендаря жодним чином не порушено.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними та скасування записів нотаріуса та рішення реєстратора на момент їх вчинення. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

З огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Із досліджених вище обставин справи не вбачається доведення позивачем таких обставин, у зв`язку з чим позов визнається безпідставним.

Інша позовна вимога - про визнання поновленим договору оренди від 01.12.2016 року заявлена позивачем як похідна вимога у даному спорі, оскільки є пов`язаною з вимогою про визнання недійсним додаткової угоди № 2, позитивним результатом вирішення якої обгрунтовується наявність у позивача права продовжувати користуватися орендованим приміщенням на той самий строк, що був визначений договором оренди, тобто до 31.12.2021 року. Тобто, від вирішення основної вимоги залежить вирішення наступної вимоги. Враховуючи встановлену вище відсутність підстав для задоволення основної позовної вимоги, суд зазначає і про відсутність підстав і для задоволення вимоги про визнання поновленим договору оренди від 01.12.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 126, 129, 178, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 06.07.2020 року.

Суддя Р.І. Матвіїв