ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1282/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Плюс 1, 93960, Луганська область, Станично-Луганський район, с. Тепле, вул. Миру, 55, ;

до Товариства з обмеженою відповідальністю Васищевський завод рослинних олій, 62495, Харківська область, Харківський район, смт. Васищеве, вул. Овочева, 13, ;

про заборгованості за договором поставки у розмірі 1 187 914,09грн.

за участю представників учасників справи:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився;

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Плюс 1» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом (вх. №1282/20 від 24.04.2020) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Васищевський завод рослинних олій», в якому просить стягнути з останнього заборгованість договором поставки №0039СЄ від 18.09.2019 у розмірі 1187914,09грн., з яких 1161750,83грн. боргу та 26163,26грн. - пені.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов договору поставки укладеного між сторонами не здійснив повної оплати за прийнятий товар, так як вказує позивач, останній здійснив відвантаження продукції на суму 5211994,16грн., що підтверджується видатковими накладними №657 від 20.09.2019, №659 від 22.09.2019, №677 від 26.09.2019, №718 від 03.10.2019, №719 від 04.10.2019 та №68 від 04.02.2020. Однак, відповідач в порушення умов договору здійснили часткову оплату за поставлений товар у розмірі 4050243,33грн, що стало підставою для звернення позивачем до суду з вимогами про стягнення 1161750,83грн. боргу та 26163,26грн пені нарахованої на підставі п. 6.2 договору у зв`язку з простроченням оплати вартості поставленої продукції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №922/1282/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "25" травня 2020 р. о 11:30.

20.05.2020 від відповідача надійшов відзив на позов в якому відповідач визнав позовні вимоги щодо стягнення з останнього суми заборгованості за договором, а також вказував на те, що відповідач є виробничим підприємством, яке виробляє соняшникову олію, а поточний фінансовий стан підприємства не дозволяє здійснити розрахунок з позивачем одним платежем через заборгованість відповідача перед багатьма іншими контрагентами, а також наявності численної кількості судових справ про стягнення з відповідача заборгованостей за іншими договорами. Окрім цього, відповідач вказує на те, що задоволення вимог позивача за рахунок майна відповідача також буде неможливим, оскільки все майно відповідача перебуває в заставі. Таким чином, відповідач просить при постановленні судового рішення врахувати майновий стан відповідача, а також надати розстрочку виконання судового рішення шляхом встановлення порядку виконання рішення, а саме: 50% суми, яка підлягатиме стягненню згідно рішення суду в останній банківський день місяця, у якому рішення набере законної сили та 50% суми, яка підлягатиме стягненню згідно рішення суду - не пізніше останнього банківського дня місяця, наступного за місяцем, у якому рішення суду набере законної сили.

У підготовчому засіданні 25.05.2020, позивач вказав, що у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог, останній не буде користуватись своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив.

Протокольною ухвалою від 25.06.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.06.2020.

16.06.2020 від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання з розгляду справи по суті, яке призначене на 22.06.2020 так, як представник відповідача буде знаходитись в іншому судовому засіданні у Комінтернівському районному суді м. Харкова.

У судове засідання 22.06.2020, представники учасників справи не з`явились, водночас, враховуючи, що повноважний представник позивача був присутній у минулому підготовчому засіданні та під звукозапис судового процесу був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, беручи до уваги наявне клопотання відповідача про відкладення судового засідання призначеного на 22.06.2002 на іншу дату, суд дійшов висновку, що сторони належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Водночас, суд розглянувши клопотання про відкладення судового засідання по справі на іншу дату, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували обставини, щодо участі представника відповідача в іншому судовому засіданні в приміщенні іншого суду, зважаючи на те, що неявка учасників справи жодним чином не перешкоджає розгляду справи по суті, дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення судового розгляду справи по суті та задоволення клопотання відповідача, у зв`язку з чим вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представників учасників справи за наявними матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

18 вересня 2019 року між ТОВ «Васищевський завод рослинних олій» та ТОВ «Агро-Плюс 1» було укладено Договір поставки №0039СЄ (далі по тексту - договір) на поставку соняшника врожаю 2019 року.

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти та своєчасно здійснити оплату Продукції - соняшник врожаю 2019 року, в порядку і на умовах цього Договору.

Згідно з п. 2.1. Договору загальна сума Договору складається з сум окремих партій Продукції, визначених у Додатках (Специфікаціях) до даного Договору, згідно з якими була поставлена Продукція, протягом дії даного Договору.

Пунктом 2.3. Договору визначається, що Покупець проводить оплату Продукції на умовах, які зазначені в Специфікації на розрахунковий рахунок Постачальника в строк, що затверджений сторонами в Специфікації.

Пунктом 8.1. договору сторони визначили, що термін дії договору встановлюється з дня його підписання сторонами і до 31 липня 2020р., а в разі несвоєчасного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань - до повного виконання ними прийнятих на себе зобов`язань.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу «насіння соняшника українського походження врожаю 2019 року» на зальну суму 325 243,33грн., що підтверджується видатковими накладними №657 від 20.09.2019, №659 від 22.09.2019, №677 від 26.09.2019, №718 від 03.10.2019, №719 від 04.10.2019. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи відповідач здійснив оплату вартості поставленої за вказаними накладними продукції, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №41 від 27.09.2019, №52 від 30.09.2019, №113 від 09.10.2019, №202 від 17.10.2019, №219 від 18.10.2019, №303 від 23.10.2019, №373 від 30.10.2019 на загальну суму 3250243,33грн.

Проаналізувавши правовідносини між сторонами, які виникли з договору №0039СЄ від 18.09.2020, суд дійшов висновку про те, що даний договір за своє правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.1 ст. 181 ГК України, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Водночас, 29.01.2020 між позивачем та відповідачем укладено Специфікацію №4 згідно якої Сторони погодили поставку насіння соняшника українського походження врожаю 2019 року у кількості 206,5 т. на загальну вартість 1 961 750,83грн., в т.ч. ПДВ.

Пунктом 5 Специфікації №4 від 29 січня 2020 року до Договору визначається, що Покупець перераховує на розрахунковий рахунок постачальника оплату у розмірі 40% від загальної обсягу Продукції протягом десяти банківських днів з моменту поставки продукції на склад Покупця. Залишок коштів 60% Покупець перераховує протягом десяти банківських днів з дати реєстрації податкової накладної та надання Покупцем оригіналів документів.

03 лютого 2020 року на виконання умов Договору позивачем на адресу відповідача було відвантажено продукцію - «насіння соняшника українського походження врожаю 2019 року» у кількості 206,5 т. на загальну вартість 1 961 750,83 грн., в т.ч. ПДВ, що підтверджується підписаною представниками сторін видатковою накладною №68 від 04.02.2020 року, а також ТТН №173 від 03.02.2020р., №174 від 03.02.2020р., №175 від 03.02.2020р., №176 від 04.02.2020р., №177 від 04.02.2020р., №178 від 04.02.2020р.

10 лютого 2020 року на підставі платіжного доручення №430 відповідач здійснив на користь позивача часткову оплату поставленої продукції на суму 800 000,00 грн., в т.ч. ПДВ (40% від загальної вартості продукції).

25 лютого 2020 року в ЄРПН позивачем було зареєстровано податкову накладну №4 від 04.02.2020 року за реєстровим номером , що підтверджується відповідною квитанцією.

Виходячи з умов п.5 Специфікації №4 від 29 січня 2020 року до договору строк остаточної оплати грошових коштів за поставлену Продукцію у розмірі 1161750,83 грн., сплив 11 березня 2020 року, тобто через 10 банківських днів з моменту реєстрації податкової накладної, однак, відповідач не здійснив остаточний розрахунок за поставлену продукцію у 1 161 750,83 грн. (60% вартості продукції згідно п. 5 Специфікації №4) в строки визначені сторонами, у зв`язку з чим 25.03.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо здійснення сплати заборгованості, яка 25.03.2020 була надіслана та 02.04.2020 одержана відповідачем, що підтверджується відповідними доказами направлення (опис поштового відправлення та інформації щодо відстеження поштового відправлення), однак така залишена останнім без відповіді.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором поставки №0039СЄ від 18.09.2019 у розмірі 1187914,09грн., з яких 1161750,83грн. боргу та 26163,26грн. пені, яка нарахована внаслідок прострочення відповідачем строків оплати вартості товару за період з 12.03.2020 по 21.04.2020.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами згідно специфікації №4 позивачем на адресу відповідача було відвантажено продукцію - «насіння соняшника українського походження врожаю 2019 року» у кількості 206,5 т. на загальну вартість 1 961 750,83 грн., в т.ч. ПДВ, що підтверджується підписаною представниками сторін видатковою накладною №68 від 04.02.2020 року, а також ТТН №173 від 03.02.2020р., №174 від 03.02.2020р., №175 від 03.02.2020р., №176 від 04.02.2020р., №177 від 04.02.2020р., №178 від 04.02.2020р.. Водночас, згідно платіжного доручення №430 відповідачем, у відповідності до п 5 специфікації, здійснено часткову оплату поставленої продукції на суму 800 000,00 грн., що становить 40% від вартості продукції. Крім цього, згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної від 25.02.2020 року, 25.02.2020 позивачем зареєстровано податкову накладну, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок з відповідачем до 11 березня 2020 року, тобто через 10 банківських днів з моменту реєстрації податкової накладної згідно положень п.5 Специфікації.

Приймаючи до уваги, що відповідачем визнано позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що сума основного боргу у розмірі 1161750,83грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач не здійснив остаточного розрахунку з позивачем у строки визначені умовами договору, а саме до 10.03.2020, суд дійшов висновку про те, що відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо здійснення оплати вартості поставленої продукції з 10.03.2020 на суму 1161750,83грн.

Таким чином, щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 26163,26грн., яка нарахована відповідно до п. 6.2 договору за період прострочення з 12.03.2020 по 21.04.2020, суд зазначає наступне.

Приписами п. 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.2. Договору За прострочення оплати Продукції Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБ від суми заборгованості за кожен день прострочення від суми несвоєчасно сплаченої Продукції.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за період прострочення з 12.03.2020 по 21.04.2020 у розмірі 26163,26грн., на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 253-255, 549 ЦК України, ст. 231, 232 ГК України, ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими, правомірними та правильно розрахованими.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з платіжного доручення №367 від 21.04.2020 на суму 17818,71грн., позивачем сплачено судовий збір у сумі 17818,71грн., враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 ГПК України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Водночас, суд зазначає, що визнаючи позовні вимоги по справі, відповідач у своєму відзиві відповідач просив надати розстрочку виконання судового рішення шляхом встановлення порядку виконання рішення, а саме: сплати 50% суми, яка підлягатиме стягненню згідно рішення суду в останній банківський день місяця, у якому рішення набере законної сили та 50% суми, яка підлягатиме стягненню згідно рішення суду - не пізніше останнього банківського дня місяця, наступного за місяцем, у якому рішення суду набере законної сили

Обґрунтовуючи клопотання відповідач зазначив, що останній перебуває у тяжкому фінансовому стані та не може вчасно виконувати свої зобов`язання за договором, окрім цього, відповідач є виробничим підприємством, яке виробляє соняшникову олію, а поточний фінансовий стан підприємства не дозволяє здійснити розрахунок з позивачем одним платежем через заборгованість відповідача перед багатьма іншими контрагентами, а також наявності численної кількості судових справ про стягнення з відповідача заборгованостей за іншими договорами. Окрім цього, відповідач вказує на те, що задоволення вимог позивача за рахунок майна відповідача також буде неможливим, оскільки все майно відповідача перебуває в заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

У зв`язку з тим, що розстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача при її наданні, з метою вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, необхідно враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочки виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці звертає увагу, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, однак відстрочка (розстрочка) виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..". У системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Приймаючи до уваги те, що відповідачем не надано жодного належного та вірогідного доказу, який би свідчив про скрутне фінансове становище відповідача, з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували обставини на які відповідач посилається в якості обґрунтування поданої заяви про розстрочення виконання судового рішення, суд дійшов висновку про необґрунтованість такої заяви, а відтак відмовляє в її задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Васищевський завод рослинних олій (62495, Харківська область, Харківський район, смт. Васищеве, вул.. Овочева, 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-Плюс 1 (93960, Луганська область, Станично-Луганський район, с. Тепле, вул. Миру, 55, ) заборгованість за договором поставки у розмірі у розмірі 1 187 914,09грн., з яких 1 161 750,83грн. боргу та 26163,26грн пені, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 17818,71грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з врахуванням п. 4 Прикінцевих Положень ГПК України та п. 17.5 Перехідних Положень ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 02.07.2020.

Суддя Н.А. Новікова