ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2020 р. м. Київ Справа № 911/255/20

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Корень Володимира Григоровича (м. Київ)

до Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" (Київська обл., м. Фастів)

про визнання договорів недійсними

за участю представників сторін:

від позивача: Горупа С.М. - ордер серії КВ №787325 від 21.12.2019;

від відповідача: Будова Н.М. - ордер серії КС №658689 від 06.03.2020.

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Корень Володимира Григоровича (далі - позивач) про визнання недійсними договорів про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018, укладених між Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" (далі - відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Корень Володимиром Григоровичем.

В обґрунтування заявлених вимог вказано, що вищевказані договори укладені всупереч закону, під впливом обману, оскільки відповідач приховав від позивача інформацію про відсутність у нього повноважень на розпорядження переданим на зберігання майном з подальшим правом його продажу.

Ухвалою від 04.02.2020 Господарський суд Київської області залишив позовну заяву Фізичної особи-підприємця Корень Володимира Григоровича від 30.01.2020 № 101 вих-20 без руху, у зв`язку з недотриманням на момент подання позовної заяви вимог п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України.

10.02.2020 на адресу Господарського суду Київської області від Фізичної особи-підприємця Корень Володимира Григоровича надійшла заява від 10.02.2020 № 101-1 вих-20, згідно з якою позивач усунув недоліки позовної заяви від 30.01.2020 № 101 вих-20.

Ухвалою від 17.02.2020 Господарський суд Київської області прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у даній справі, справу ухвалив розглядати за правилами загального позовного провадження, призначив справу до підготовчого засідання на 19.03.2020, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 8 ст. 165 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

10.03.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 06.03.2020.

13.03.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив №111 вих-20 від 13.03.2020 та клопотання вих.№112 вих-20 від 13.03.2020 про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою від 19.03.2020 Господарський суд Київської області у зв`язку з запровадженням карантину у м. Києві з 12.03.2020 по 03.04.2020 та мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відклав розгляд справи №911/255/20 на період після 03.04.2020, про дату, час і місце проведення наступного судового засідання для розгляду справи № 911/255/20 ухвалив повідомити учасників справи додатково шляхом направлення на їх адреси ухвали суду.

Ухвалою від 13.04.2020 Господарський суд Київської області продовжив строк підготовчого провадження, встановив відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 24.04.2020 включно та призначив підготовче засідання на 28.04.2020.

В судовому засіданні 28.04.2020 Господарський суд Київської області протокольною ухвалою задовольнив клопотання позивача вих.№112 вих-20 від 13.03.2020 про приєднання доказів до матеріалів справи.

Крім того, в судовому засіданні 28.04.2020 позивач усно клопотав про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 28.04.2020 Господарський суд Київської області витребував у відповідача письмові пояснення та документи на підтвердження права власності на майно, передане за спірним договором; витребувані судом документи зобов`язав подати до суду до 14.05.2020 включно; закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.05.2020.

14.05.2020 до суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення від 12.05.2020 вих. № 06/180 з додатками. Засобами поштового зв`язку вказані документи надійшли до суду 18.05.2020.

20.05.2020 до суду засобами електронного зв`язку від відповідача надійшло клопотання від 19.05.2020 про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 21.05.2020 Господарський суд Київської області задовольнив клопотання відповідача від 19.05.2020 та відклав розгляд справи по суті на 23.06.2020.

23.06.2020 до суду від позивача надійшла заява від 22.06.2020 № 150 вих-20, в якій повідомлено, що докази, які підтверджують розмір судових витрат у справі, які поніс та оплатив позивач будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

25.06.2020 до суду від відповідача надійшло клопотання від 22.06.2020 про приєднання до матеріалів справи копії рішення Фастівської міської ради № 36-LXXVII-VII від 02.06.2020.

Протокольною ухвалою від 23.06.2020 Господарський суд Київської області задовольнив клопотання відповідача від 22.06.2020 та в судовому засіданні оголосив перерву до 30.06.2020.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив №111 вих-20 від 13.03.2020. В порядку ст. 208 ГПК України, надав для долучення до матеріалів справи письмово викладене вступне слово.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву б/н від 06.03.2020 та письмових поясненнях від 12.05.2020 вих. № 06/180.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріали справи докази, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій", як поклажодавцем, та Фізичною особою-підприємцем Корень Володимиром Григоровичем, як зберігачем, було укладено два договори про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 (далі - договір 1) та № 171 від 13.11.2018 (далі - договір 2), згідно з п. 1.1 яких в порядку та на умовах, визначених договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання матеріальні цінності поклажодавця (далі - товар).

Згідно з договору 1 товаром є: металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона НАН України від 13 вересня 2018 року вагою 1140 кг.

Згідно з договору 2 товаром є: металобрухт бронзи (брутто разом із засором) марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 відповідно до висновку про хімічний склад зразка металу з пам`ятника Леніну виданого аналітичною випробувальною лабораторією Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона НАН України від 13 вересня 2018 року вагою 790 кг.

Відповідно до п. 1.3 договорів зберігач здійснює зберігання товару за наступною адресою: 03028, м. Київ, вул. Ракетна, буд. 24.

За змістом п.п. 3.1, 3.2 договорів передача товару на відповідальне зберігання та зняття товару зі зберігання в місці зберігання товару здійснюється за актами приймання-передачі товару.

Пунктами 4.1, 4.2 договорів встановлено, що послуги зберігача по зберіганню всього товару є безоплатними.

Товар передається зберігачу на умовах подальшої реалізації товару за ціною яка буде визначена довідкою Торгово-промислової палати м. Києва.

Згідно з п. п. 5.1 та 5.2 договорів передбачено, що зберігач не має права використовувати товар, переданий на зберігання, у власному виробничому або господарському обороті.

Поклажодавець гарантує, що він є власником товару і до нього немає претензій третіх осіб.

У відповідності до п. 9.1 договору 1, останній набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 30 жовтня 2018 року, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Відповідно до п. 9.1 договору 2, останній набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 13 грудня 2018 року, але у всякому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

На виконання умов вищевказаних договорів, між поклажодавцем та зберігачем було підписано два акти приймання-передачі товару № 1 від 21.09.2018 та № 1 від 13.11.2018.

Позивач вважає, що договір 1 та договір 2 є незаконними, оскільки не могли бути укладені з відповідачем, який не є власником металобрухту і не був уповноважений на укладення оспорюваних договорів.

В обґрунтування своїх тверджень позивач посилається на наступні обставини.

Відповідно до інформації Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" від 10.01.2020 вих. № 05/03, яка надана Фастівському міському голові за адвокатським запитом представника позивача від 27.12.2019 вих. № 88, адресованого до Фастівської міської ради, пам`ятник В.І. Леніна знаходився у комунальній власності на балансі Фастівського комбінату комунальних підприємств та після його демонтажу невідомими особами зберігався на території гаражів, що перебувають у користуванні Фастівського комбінату комунальних підприємств та Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій".

Згідно з рішення Фастівської міської ради від 08.02.2018 № 34-ХХХVII-VII «Про передачу майна з господарського відання та балансу Фастівського комбінату комунальних підприємств у господарське відання та на баланс Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій"», додатку № 1 до цього рішення, акту приймання-передачі № 1 від 02.06.2018, пам`ятник В.І. Леніна, первісною вартістю 68381,65 грн, передано на баланс Комунальному підприємству Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій".

Рішенням Фастівської міської ради від 27.08.2018 № 15-XLIII-VII «Про надання згоди на списання основного засобу, що перебуває на балансі Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій"» надано згоду на списання основного засобу - пам`ятник В.І. Леніна, що перебуває на балансі Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій".

Згідно з акту на списання основних засобів (типова форма № 03-3), затвердженого 19.09.2018 керівником Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій", причинами списання пам`ятника В.І. Леніна став його демонтаж невідомими особами, знос об`єкту склав 100%, балансова (залишкова) вартість основного засобу відсутня, а тому за висновком комісії вирішено його списати з балансу, а металобрухт бронзи в кількості 4320 кг взяти на облік.

Надалі за оспорюваними договорами від 21.09.2018 та від 13.11.2018 Комунальне підприємство Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" передало фізичній особі-підприємцю скульптору Корень Володимиру Григоровичу металобрухт пам`ятника В.І. Ленані загальною вагою 1930 кг, який його не повернув.

Оскільки Фастівська міська рада у відповідь на адвокатський запит від 27.12.2019 вих. № 88 не надала документи, які б підтверджували належність вищевказаного металобрухту на праві власності Комунальному підприємству Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" та повноваження його на укладення договорів зберігання з ФОП Корень В.Г., позивач вважає, що відповідач ввів його в оману, надавши завідомо неправдиві гарантії наявності саме у нього прав власника на металобрухт та повноважень на його реалізацію.

Будучи введеним в оману щодо вказаних обставин, позивач погодився на безоплатне надання послуг по зберіганню товару, забезпечив належні умови зберігання та перевезення товару до місця його зберігання за свій рахунок, розраховуючи, що вказаний металобрухт буде ним використаний у підприємницькій діяльності, зокрема при виконанні інших господарських зобов`язань, які виникли між ним та відповідачем ще до укладення договорів зберігання.

Так, позивач посилається на договір № 42 на виконання скульптурних робіт від 11.06.2018, укладений між сторонами, відповідно до якого позивачем виконано роботу зі спорудження скульптури «Перстень» з матеріалу бронзи з пам`ятника В.І. Леніна, а відповідачем її прийнято.

Також, за твердженням позивача, з вищевказаного матеріалу виконувались роботи зі спорудження скульптурної композиції «Лелеки», що підтверджується актом приймання частково виконаних робіт № 1 від 20.09.2018. Зі змісту протоколу № 1 від 14.03.2019 засідання спільної наради з питань завершення робіт зі спорудження вказаних скульптур, яка проводилась за участі представників відповідача, вбачається, що Комунальному підприємству Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" було достовірно відомо, що для виготовлення вказаних скульптур використовувалась бронза саме з пам`ятника В.І. Леніна.

При цьому, відповідачем було направлено позивачу претензії від 30.08.2019 вих. № 06/444 та № 06/445 з вимогами про повернення металобрухту зі зберігання, до яких було долучено проекти договорів купівлі-продажу металобрухту № 9-і та № 10-і та актів приймання-передачі права власності на товар, який за даних обставин, не міг бути проданий відповідачем.

Позивач вважає, що оскільки Фастівська міська рада прийняла рішення лише про списання пам`ятника В.І. Леніна з балансу Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" і не приймала рішень щодо визнання його металобрухтом або вчинення будь-яких дій з металобрухтом, зокрема оприбуткування утвореного металобрухту на балансі цього комунального підприємства, не уповноважувала відповідача здійснити передачу частини металобрухту утвореного з пам`ятника Леніна на зберігання ФОП Кореню В.Г., не визначала умови оспорюваних договорів зберігання, у т. ч. тих, які передбачали можливість подальшого відчуження металобрухту, а тому, на думку позивача, оспорювані договори суперечать вимогам законодавства, а саме ст.ст. 203 та 230 ЦК України.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі, в якому позивач просить суд визнати недійсними договори про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018, укладені між Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" та Фізичною особою-підприємцем Корень Володимиром Григоровичем.

Відповідач згідно з відзиву на позовну заяву та письмових пояснень позовні вимоги вважає безпідставними. Належність йому товару, який передано позивачу за спірними договорами, підтверджує з посиланням на рішення Фастівської міської ради від 08.02.2018 № 34-ХХХVII-VII, яким пам`ятник В.І. Леніну передано відповідачу в господарське відання. На підставі акту списання основних засобів від 19.09.2018 та рішення Фастівської міської ради від 27.08.2018 № 15-XLIII-VII, пам`ятник В.І . Леніну було списано з балансу відповідача як основний засіб, а металобрухт бронзи марки Бр04Ц7С5 по ГОСТ 613-79 в кількості 432 (4320 кг) взято на облік Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" у відповідності до Порядку списання об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1314 від 08.11.2007, що підтверджено актом оприбуткування металобрухту від 19.09.2018, прибутковим ордером та бухгалтерською довідкою від 08.05.2020.

Також відповідач вказує, що зі змісту договорів слідує, що їх з боку відповідача було підписано директором підприємства, який діяв на підставі Статуту, а відтак позивач був обізнаний як про права директора на підписання договорів, так і про те, що відповідач є комунальним підприємством, тому має певний правовий режим майна, з огляду на що суд не може брати до уваги посилання позивача на те, що йому було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента. До того ж відповідач вважає, що позивачем не наведено жодного нормативного документа, який забороняє відповідачу укладати спірні договори, в той час як п. п. 3.4, 8.1.3 Статуту Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" надають право підприємству укладати договори з юридичними та фізичними особами.

Щодо товару, переданого позивачу на зберігання за спірними договорами, то відповідає зазначає, що позивач товар йому не повернув, договір купівлі-продажу товару для подальшої його реалізації, як передбачено п. 4.2 договорів, позивач не підписав, натомість самовільно використав товар у власному виробничому (господарському) обороті для виготовлення скульптур. Неодноразові як усні, так і письмові звернення відповідача з проханням повернути товар або підписати договір купівлі-продажу для подальшої реалізації товару та сплатити вартість товару позивач ігнорував. Відповідач вважає, що саме з метою уникнення відповідальності за втрату товару переданого відповідачем на зберігання та за порушення умов договорів, позивач подає даний безпідставний позов про визнання оспорюваних договорів недійсними.

Надаючи, з урахуванням вищевикладеного, правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного.

Причиною виникнення спору між позивачем та відповідачем стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними договорів про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи підстави визнання оспорюваних договорів недійсними, на які посилався позивач, предметом дослідження у цій справі, зокрема, є наявність чи відсутність повноважень у директора Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" на підписання таких договорів.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України). За системним аналізом норм ЦК України (ст.ст. 99, 145, 147), ГК України (ст. 89) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

Частиною 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Водночас, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Разом з тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Судом встановлено, що статут Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" містив обмеження директора щодо представництва цієї юридичної особи, зокрема, встановлював необхідність попередньої згоди Фастівської міської ради як засновника на продаж, передання у володіння, користування, розпорядження або відчуження у будь-який спосіб майна підприємства (п. 6.7 Статуту). Відповідно до п. 4.1 Статуту визначено, що прийняття рішення про надання у концесію, оренду, тощо об`єктів комунальної власності відноситься до виключної компетенції засновника, а не директора підприємства.

Приписами ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

З урахуванням того, що предметом оспорюваних договорів є передання у володіння позивача шляхом здійснення останнім відповідального зберігання комунального майна, що перебувало у господарському віданні та на балансі відповідача, то укладенню таких договорів мала передувати попередня згода у вигляді рішення Фастівської міської ради на вчинення цих дій. Однак відповідні рішення Фастівської міської ради в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскільки укладення договорів про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018 відбулось за відсутності рішень Фастівської міської ради, вказані правочини є такими, що вчинені директором Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" з перевищенням повноважень.

Окрім того, оскільки положення оспорюваних договорів передбачають, що такі договори укладаються Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" в особі в.о. директора Сидоренка Валерія Васильовича, який діє на підставі Статуту, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони таких договорів з таким Статутом у частині, яка стосується його повноважень.

Таким чином, позивач при укладенні спірних договорів, не міг не знати про наявність обмежень в повноваженнях виконавчого органу товариства (директора) на укладення правочинів.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Дії представника в інтересах особи, яку він представляє з перевищенням повноважень не ґрунтуються на волі особи, в інтересах якої він діяв.

Загальне правило, що випливає зі змісту норм ст. 241 ЦК України, таке: представництво з перевищенням повноважень не породжує властиві представництву наслідки, тобто не створює діями представника права й обов`язки в іншої особи, від імені якої вчинено правочин. У наведеній статті зазначається лише про один варіант поведінки особи, представник якої вийшов за межі наданих йому повноважень, а саме - схвалення нею цих його дій.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/15151/17.

Приписами п. 9.1 Статуту Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" унормовано, що управління підприємством здійснюється в порядку і межах, визначених чинним законодавством України та відповідно до цього Статуту.

Як вже зазначалося раніше, п. 6.7 Статуту визначено, що майно підприємства не може бути предметом безкоштовного використання, застави (в тому числі податкової застави), внеском до статутного капіталу інших юридичних осіб, а також не може бути продане, передане у володіння, користування, розпорядження або відчужене у будь-який спосіб без згоди засновника.

Господарським судом в процесі розгляду спору було встановлено, що згода засновника в особі Фастівської міської ради на укладення оспорюваних договорів в матеріалах справи відсутня, однак рішення про схвалення укладених договорів від імені засновника було надане відповідачем до суду разом з клопотанням від 22.06.2020.

На підставі вказаного рішення № 36-LXXVII-VII від 02.06.2020 Фастівська міська рада схвалила укладені між Комунальним підприємством Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" та ФОП Корень В.Г. договори № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018 про надання послуг відповідального зберігання металобрухту та погодила умови цих договорів, зокрема щодо укладення договорів на умовах подальшої реалізації металобрухту (з можливістю в подальшому укласти договори купівлі-продажу товару).

У п. 2.4 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказано, що в процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо.

З огляду на викладене та враховуючи, що схвалення оспорюваних правочинів відбуватися у порядку та спосіб, визначений Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме шляхом прийняття радою відповідного рішення на пленарному засіданні, суд вказує про відсутність підстав для визнання їх недійсними на підставі ч.2 ст. 203 ЦК України.

Щодо доводів позивача про вчинення правочину під впливом обману необхідно зазначити таке.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст.ст. 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Суд встановив, що при укладанні оспорюваних договорів сторонами були дотримані загальні вимоги щодо форми правочину, наявності істотних умов, що передбачені цивільним та господарським законодавством. Позивачем не було доведено умислу відповідача на введення позивача в оману щодо належності йому майна, що було предметом договорів, а також природи правочину, прав та обов`язків сторін правочину, будь-яких властивостей щодо переданого на відповідальне зберігання майна; не доведено наявності неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин договорів, укладених з відповідачем, а також того, як ці обставини вплинули б на волевиявлення позивача при укладанні та виконанні договорів, що свідчить про необґрунтованість поданого позову в частині вимог про визнання договорів про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018 недійсними за ст. 230 ЦК України.

Поряд з цим суд вказує про неспроможність доводів позивача про недоведеність належності відповідачу майна, зберігання якого було предметом оспорюваних договорів, оскільки рішенням Фастівської міської ради від 08.02.2018 № 34-ХХХVII-VII, додатку № 1 до цього рішення, акту приймання-передачі № 1 від 02.06.2018, пам`ятник В.І. Леніна було передано з господарського відання та балансу Фастівського комбінату комунальних підприємств у господарське відання та на баланс відповідачу, а в подальшому на підставі рішення Фастівської міської ради від 27.08.2018 № 15-XLIII-VII та акту на списання основних засобів - списано як основний засіб з балансу, а металобрухт бронзи взято на облік. При цьому, чинним законодавством не передбачено обов`язку ради по прийняттю окремого рішення щодо надання згоди для взяття на облік списаного металобрухту, а лише передбачено надання згоди на його списання (п. п. 5, 22, 23 Порядку списання об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1314 від 08.11.2007).

Відсутність у відповідача прав приватної власності на майно за укладеними договорами не має правового значення для даної справи, оскільки право господарського відання, яке належить відповідачу на майно, передбачає право володіння, користування і розпорядження майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), однак з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами.

З вищевикладеного слідує, що відповідач не вводив позивача в оману щодо належності йому майна, однак мав право розпоряджатися ним лише за згодою з засновником підприємства, тобто Фастівською міською радою.

Інші доводи позивача щодо підстав введення його в оману (зокрема, щодо можливості використання майна, переданого на зберігання за оспорюваними договорами, у власній господарській діяльності для виготовлення скульптур за укладеними раніше правочинами) також не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки, по-перше, для використання майна зберігачем сторони мали підписати договір купівлі-продажу металобрухту, а, по-друге, із наданих позивачем до справи документів не вбачається, що скульптури «Перстень» та «Лелеки» мали бути виготовлені позивачем саме із металобрухту бронзи, належного В .І. Леніну, а не іншого.

Приписами ч. 1 ст. 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені в суді позовні вимоги щодо визнання договорів про надання послуг відповідального зберігання № 112 від 21.09.2018 та № 171 від 13.11.2018 недійсними, у зв`язку з недотриманням відповідачем на момент їх вчинення вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, та за ст. 230 ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, понесені позивачем, стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 13, 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Фізичної особи-підприємця Корень Володимира Григоровича до Комунального підприємства Фастівської міської ради "Фастів-благоустрій" про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Повне рішення складено: 07.07.2020.

Суддя В.М. Антонова