ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2020 р. Справа№ 910/10054/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020

у справі №910/10054/19 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський»

про стягнення 2 925 403,15 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський» (далі - ОСББ «ЖК «Віденський», відповідач) про стягнення 2 925 403,15 грн, з яких 2 504 161, 12 грн основного боргу, 93 564,71 грн інфляційних втрат, 28 495, 51 грн 3% річних та 299 181,81 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №520787 від 30.08.2018 щодо своєчасної оплати за спожиту теплову енергію.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/10054/19 позов задоволено, стягнуто з ОСББ «ЖК «Віденський» на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 2 504 161,12 грн, пеню в розмірі 299 181,81 грн, 3% річних в розмірі 28 495,51 грн, інфляційні втрати в розмірі 93 564,71 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 43 881,05 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що між сторонами у справі було укладено договір, який за своєю правовою природою є договором енергопостачання; додатки до договору були підписані та скріплені печатками позивача та відповідача, а отже, є чинними в редакції договору 2018 року; на відповідача, як споживача покладено обов`язок здійснювати оплату за отриману теплову енергію згідно з умовами договору; умови п. 5 додатку 2 до договору споживачем виконувалися, зокрема, щомісячно надавалися постачальнику відомості обліку по фактичному споживанню теплової енергії; відповідач підтверджує отримання теплової енергії, а відтак, зобов`язаний здійснити оплату згідно наданого до позову розрахунку; у період з травня 2018 року по травень 2019 року позивачем застосовувалися затверджені тарифи на теплову енергію, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками-фактурами та актами приймання-передавання товарної продукції, відповідно до яких позивачем було відвантажено теплову енергію; зазначені акти не підписані представником відповідача, оскільки всупереч п. 9 додатку № 2 до договору не отримувалися ним; доказів на підтвердження погашення відповідачем заборгованості за вказаними актами матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСББ «ЖК «Віденський» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що позивачем не було усунуто недоліки позовної заяви, а саме, не подано до суду доказів наявності у ОСОБА_1 повноважень на підписання позовної заяви №30/1/1/1625 від 26.07.2019, а також не надано доказів на підтвердження повноважень адвоката Давиденка С.О., відомості відносно якого не внесені до Єдиного реєстру адвокатів України, у зв`язку з чим позов КП «Київтеплоенерго» підлягав залишенню судом без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів та доказів їх направлення, вручення або погодження з відповідачем; подані позивачем односторонні акти та рахунки, в порушення ч. 9 ст. 80 ГПК України, прийняті судом без доказів їх направлення відповідачеві; додаток №2 до договору, яким визначено тарифи та порядок розрахунків до договору, не підписаний зі сторони ОСББ «ЖК «Віденський»; позивач не надав суду належних та допустимих доказів, на підставі яких у відповідача виник обов`язок оплати.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСББ «ЖК «Віденський» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/10054/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.07.2020, встановлено КП «Київтеплоенерго» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/10054/19 - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про повернення позовної заяви, оскільки позовна заява підписана уповноваженим представником позивача, який має статус адвоката; подані позивачем з клопотанням про долучення документів до матеріалів справи рахунки-фактури та акти звіряння розрахунків за теплову енергію були вручені представнику відповідача у судовому засіданні 06.11.2018; доводи позивача під час розгляду справи доведені належними та допустимими доказами.

25.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСББ «ЖК «Віденський» надійшла заява про визнання позовних вимог в частині та про повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого під час подання апеляційної скарги, в якій відповідач просив прийняти заяву про визнання позовних вимог в частині стягнення з ОСББ «ЖК «Віденський» на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 2 504 161,12 грн, 3% річних у сумі 28 495,51 грн, інфляційних втрат у сумі 93 564,71 грн; повернути відповідачеві з державного бюджету 36 276,59 грн судового збору, сплаченого під час подання апеляційної скарги.

В обґрунтування вказаної заяви відповідач зазначив, що договір, на підставі якого заявлені позовні вимоги у даній справі, фактично не укладався, оскільки зі сторони ОСББ «ЖК «Віденський» його не могло бути підписано 30.08.2018 виконуючим обов`язки голови правління ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

30.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСББ «ЖК «Віденський» надійшли додаткові пояснення до заяви про визнання позовних вимог в частині та про повернення судового збору, в яких відповідач зазначив про неможливість подання до суду першої інстанції копії Свідоцтва про смерть серії І- НОМЕР_2 з поважних причин, що об`єктивно не залежали від нього, оскільки дані про смерть фізичної особи є конфіденційною інформацією, яка стала відома йому від родини померлого лише після прийняття судом оскаржуваного рішення.

Також відповідач зазначив, що в заяві про визнання позовних вимог в частині та про повернення судового збору ним помилково було вказано суму судового збору, яка підлягає поверненню з державного бюджету, у зв`язку з чим просив повернути ОСББ «ЖК «Віденський» з державного бюджету 29 545,00 грн судового збору, сплаченого під час подання апеляційної скарги, а крім того, змінити розподіл судових витрат, зменшивши на 4 487,73 грн суму судового збору, стягнену судом першої інстанції з ОСББ «ЖК «Віденський» на користь КП «Київтеплоенерго» та стягнути з КП «Київтеплоенерго» на користь ОСББ «ЖК «Віденський» 6 731,59 грн сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги, виходячи із суми пені.

01.07.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСББ «ЖК «Віденський» надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких відповідач, посилаючись на приписи ст. 266 та п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020, просив заяву про визнання позовних вимог в частині та про повернення судового збору з державного бюджету, подану до Північного апеляційного господарського суду 30.06.2020, вважати зміною до апеляційної скарги.

У судове засідання 01.07.2020 відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив з огляду на її безпідставність та необґрунтованість, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

01.07.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги (з урахуванням поданих додаткових пояснень до неї), заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвалене у справі №910/10054/19 рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 має бути частково скасовано.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

За приписами ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" ГПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, за змістом п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" ГПК України, строк на апеляційне оскарження автоматично продовжується на строк дії такого карантину.

Судом апеляційної інстанції враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України установлено карантин, який з урахуванням внесених змін та доповнень до вказаної постанови, продовжено до 22.05.2020.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», із змінами і доповненнями, дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, продовжено з 22.05.2020 до 31.07.2020.

Як було зазначено вище, 25.06.2020 апелянтом було подано заяву про визнання позовних вимог в частині та про повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, яку разом із доповненнями до неї від 30.06.2020 та з урахуванням додаткових пояснень до апеляційної скарги від 01.07.2020 відповідач просив вважати зміною апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на те, що повний текст оскаржуваного рішення було складено 23.03.2020, колегія суддів дійшла висновку, що строк на апеляційне оскарження вказаного рішення не закінчився, а відтак, зміни до апеляційної скарги були подані апелянтом в межах строку, встановленого ст. 266 ГПК України.

Крім того, скаржником при поданні змін до апеляційної скарги дотримано вимоги ч.2 ст. 266 ГПК України щодо направлення копій відповідних змін до апеляційної скарги позивачеві, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції здійснює перегляд оскаржуваного рішення місцевого господарського суду з їх урахуванням.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

За розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, а відтак, з 01.05.2018 позивач здійснює постачання теплової енергії.

Відповідно до п. 2.2.5 Статуту КП «Київтеплоенерго» предметом діяльності позивача є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

При цьому, позивач є постачальником теплової енергії у гарячій воді до житлового будинку ОСББ «ЖК «Віденський», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. П. Мирного, 16/13.

За твердженням позивача, 30.08.2018 між КП «Київтеплоенерго» (у тексті договору - постачальник) та ОСББ «ЖК «Віденський» (у тексті договору - споживач) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 520787 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Згідно з п. 2.2. договору постачальник зобов`язався безперебійно постачати теплову енергію у гарячій воді на межу балансової належності із споживачем (додатки 3,4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1 до житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. П. Мирного, 16/13.

У разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів, встановлених на межі балансової належності (додатки 3, 4) (п. 2 додатку 2 до договору).

Відповідно до п. 10 додатку 2 до договору передбачено, що споживач, на розрахунковий рахунок постачальника, щомісячно забезпечує не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим, оплату коштів за фактично спожиту теплову енергію.

Підпунктом 2.3.1. договору передбачено, що споживач зобов`язується дотримуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

За умовами п. 1 додатку 2 до договору розрахунки з споживачем за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) за кожну відпущену Гігакалорію (1 Гкал/грн) без урахування ПДВ.

Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.06.2019 (п. 4.1. договору).

Згідно з п. 4.2. договору, сторони керуючись ст. 631 Цивільного кодексу України, домовились про те, що дія цього договору поширюється на правовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.05.2018.

З наявної в матеріалах справи копії договору вбачається, що зі сторони споживача його було підписано 30.08.2018 виконуючим обов`язки голови правління ОСББ «ЖК «Віденський» ОСОБА_2

Разом з тим, під час апеляційного провадження у справі відповідачем було надано суду апеляційної інстанції копію Свідоцтва про смерть серії І- НОМЕР_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі вказаної норми можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

В обґрунтування неможливості подання до суду першої інстанції копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, відповідач посилався на приписи ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відповідно до яких державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках. Інформація про персональні дані фізичної особи, що містяться в актовому записі цивільного стану, є конфіденційною і не підлягає розголошенню.

За твердженням апелянта, відповідач одразу після отримання відповідної копії вказаного свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від родини померлого саме після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення надав його до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що відповідно до приписів наведеного Закону дані про смерть фізичної особи є конфіденційною інформацією, докази на підтвердження якої були отримані апелянтом від родини померлого лише після ухвалення судом оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає за необхідне прийняти копію Свідоцтва про смерть серії І- НОМЕР_2 в якості додаткового доказу у справі на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що за приписами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що вищевказаний договір, на підставі якого заявлені позовні вимоги у даній справі, фактично не укладався, оскільки зі сторони ОСББ «ЖК «Віденський» його не могло бути підписано 30.08.2018 виконуючим обов`язки голови правління ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими, такими, що не спростовані позивачем та підтверджуються наявними матеріалами справи доводи відповідача про те, що додаток № 2 до договору № 520787 від 30.08.2018, яким встановлено тарифи та порядок розрахунків до договору, не підписаний зі сторони ОСББ «ЖК «Віденський» жодною особою, а додатки до договору № 3, № 3 А, № 4 підписані відповідачем 10.10.2014 та стосуються іншого договору № 520787 від 01.12.2006.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про наявність між сторонами правовідносин, що виникли на підставі договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 520787 від 30.08.2018 з укладеними до нього додатками.

Разом з тим, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про укладення між сторонами у справі договору № 520787 від 30.08.2018 не вплинув на правильність прийняття оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію, а також нарахованих на неї 3% річних та інфляційних втрат.

Так, у відповідності до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Тобто, зазначеною нормою визначено, що теплова енергія як товар не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками приміщень у багатоквартирному будинку), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб, де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві).

За приписами ч. 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Поряд із цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

З матеріалів справи вбачається та визнається відповідачем, що КП «Київтеплоенерго» надавало ОСББ «ЖК «Віденський» послуги з постачання теплової енергії, зокрема, у період з травня 2018 року по травень 2019 року на загальну суму 3 689 203,73 грн.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, будинок за адресою: м. Київ, вул. П.Мирного, 16/13, обладнаний будинковим приладом обліку, що підтверджується наданими відповідачем щомісячними відомостями обліку споживача теплової енергії, копії яких містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим, КП «Київтеплоенерго» кількість спожитої ОСББ «ЖК «Віденський» теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів.

За приписами ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

У вказаний період позивачем застосовувалися затверджені тарифи на теплову енергію, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками-фактури та актами приймання-передавання товарної продукції, відповідно до яких позивачем й було відвантажено теплову енергію.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, зазначені акти не підписані представником відповідача, оскільки не отримувалися споживачем (відповідачем).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач підтверджує отримання теплової енергії, а відтак, зобов`язаний здійснити оплату згідно наданого до позову розрахунку.

Враховуючи, що відповідач лише частково розрахувався за спожиту теплову енергію, сплативши 1 185 042,61 грн, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за період з травня 2018 року по травень 2019 року у розмірі 2 504 161,12 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача було направлено претензію вих.№30/вих-520787 від 21.05.2019 з вимогою сплатити заборгованість, що підтверджується фіскальним чеком від 31.05.2019, однак, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до частини 7 статті 276 ГК України оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що доказів повної оплати спожитої теплової енергії за період з травня 2018 року по травень 2019 року станом на час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та повністю визнається відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 504 161,12 грн основного боргу.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиту теплову енергію позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 28 495, 51 грн 3% річних та 93 564, 71 грн інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення з 01.05.2018 по 01.06.2019.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі є арифметично правильними та виконаними з урахуванням вимог законодавства, а відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача 28 495,51 грн 3% річних та 93 564,71 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиту теплову енергію позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача 299 181,81 грн пені, нарахованої на підставі п. 3.3 договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №520787 від 30.08.2018, відповідно до якого споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

В силу ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, вказаний Закон не визначає конкретного розміру пені, що нараховується, а лише обмежує її максимальний розмір подвійною обліковою ставкою НБУ.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Однак, з огляду на спростування відповідачем факту укладення між сторонами договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №520787 від 30.08.2018, колегія суддів вважає безпідставним застосування до правовідносин між сторонами його положень, у тому числі, в частині відповідальності споживача за неналежне виконання зобов`язань, зокрема, обов`язку сплатити позивачеві передбачену п. 3.3 договору пеню.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 299 181,81 грн пені, у зв`язку з чим вказана вимога не підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з ОСББ «ЖК «Віденський» на користь КП «Київтеплоенерго» 2 504 161,12 грн заборгованості за спожиту теплову енергію, 28 495,51 грн 3% річних та 93 564,71 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову, а саме, у стягненні 299 181,81 грн пені необхідно відмовити.

При цьому, розглянувши подану представником відповідача ОСОБА_3 заяву про визнання позовних вимог в частині та про повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого під час подання апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для її прийняття, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 46 ГПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

За приписами частини шостої статті 46 ГПК України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 191 ГПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про споживання відповідачем теплової енергії у період з травня 2018 року по травень 2019 року, перевіривши за інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повноваження представника відповідача Запорожця І.І., як підписанта ОСББ «ЖК «Віденський», колегія суддів вважає, що визнання вказаною особою позову в частині не суперечить інтересам особи, яку він представляє, а відтак, є визнанням факту споживання поставленої йому позивачем теплової енергії у кількості, що була визначена позивачем, та відповідно визнанням факту існування грошових зобов`язань по сплаті заборгованості, яка складається з основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за вказаний період.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яким, на думку апелянта, мало бути залишено позов КП «Київтеплоенерго» без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження повноважень та статусу адвоката у представника позивача Давиденка С.О., яким підписано позовну заяву, подану на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, а саме, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1441 від 26.09.2005 та довіреності №22/08/19-02 від 22.08.2019.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ГПК України, є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апеляційної скарги ОСББ «ЖК «Віденський» про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим наявні підстави для її часткового задоволення та часткового скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/10054/19, з ухваленням нового рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, частиною 2 статті 130 ГПК України встановлено, що у разі, зокрема, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги. Аналогічні положення містить частина 4 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги ОСББ «ЖК «Віденський» сплатило 65 821,58 грн судового збору згідно платіжного доручення №4024 від 26.05.2020.

Таким чином, у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог про стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку про те, що 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в частині вказаних вимог, що становить 29 545,00 грн (59 089,98 грн х 50%) підлягає поверненню відповідачеві.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в частині вимог про стягнення пені, що становить 6 731,59 грн (299 181,81 грн х 1,5% х 150%), у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/10054/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/10054/19 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський» (01011, м. Київ, вул. П. Мирного/Гусовського, буд. 8, 10, 12, 14, 16, 11, 15; ідентифікаційний код 34239888) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 40538421) заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 2 504 161 (два мільйони п`ятсот чотири тисячі сто шістдесят одна) грн 12 коп., 3% річних в розмірі 28 495 (двадцять вісім тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн 51 коп., інфляційні втрати в розмірі 93 564 (дев`яносто три тисячі п`ятсот шістдесят чотири) грн 71 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 39 393 (тридцять дев`ять тисяч триста дев`яносто три) грн 32 коп.

В іншій частині позову відмовити».

3. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 40538421) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський» (01011, м. Київ, вул. П. Мирного/Гусовського, буд. 8, 10, 12, 14, 16, 11, 15; ідентифікаційний код 34239888) 6 731 (шість тисяч сімсот тридцять одну) грн 59 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Житловий комплекс «Віденський» (01011, м. Київ, вул. П. Мирного/Гусовського, буд. 8, 10, 12, 14, 16, 11, 15; ідентифікаційний код 34239888) 29 545 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн 00 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги згідно з платіжним дорученням №4024 від 26.05.2020.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/10054/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.07.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз