РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.06.2020Справа № 910/11543/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР РАДІОЧАСТОТ"

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТЕЛЕКАНАЛ "ПРЯМИЙ"

про спонукання внести зміни в договір

за участю представників:

від позивача: Кононенко О.В.;

від відповідача: Руденок Л.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО "УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР РАДІОЧАСТОТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТЕЛЕКАНАЛ "ПРЯМИЙ" про спонукання внести зміни в договір.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з метою приведення укладеного між сторонами договору від 01.02.2015 № 04948693 у відповідність з нормами чинного законодавства України, зокрема, у частині застосування коефіцієнту 1 (замість попередньо визначеного у договорі коефіцієнту 0,8) вартості робіт на місяць, відповідач зобов`язаний укласти додаткову угоду до договору. Оскільки відповідачем не надано відповіді на надіслану позивачем пропозицію про укладення додаткової угоди, останній звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 (після усунення позивачем недоліків позовної заяви) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 28.10.2019.

21.10.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 28.10.2019 по справі судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 18.11.2019.

04.11.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання у даній справі на 18.12.2019.

У підготовчому засіданні 18.12.2019 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 15.01.2020.

Підготовче засідання, призначене на 15.01.2020, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 призначено підготовче засідання на 12.02.2020.

У підготовчому засіданні 12.02.2020 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 26.02.2020.

Представники позивача і відповідача у підготовчому засіданні 26.02.2020 надали усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.03.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, судове засідання, призначене на 30.03.2020 не відбулось.

Ухвалою від 15.04.2020 розгляд справи по суті призначено на 25.05.2020.

Ухвалою від 25.05.2020 розгляд справи по суті відкладено на 24.06.2020.

У судовому засіданні 24.06.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.06.2020 заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. При обґрунтуванні власної позиції посилався на практику господарських судів у аналогічних спорах.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

01.02.2015 між Державним підприємством "Український державний центр радіочастот" (виконавець за договором) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТЕЛЕКАНАЛ "ТОНІС" (замовник за договором) укладено договір № 04948693 на роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, предметом якого є проведення виконавцем робіт, пов`язаних з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності (ЕМС) радіоелектронних засобів (РЕЗ), згідно з виданими дозволами, а також виявлення та усунення дії джерел радіозавад роботі РЕЗ замовника (надалі - роботи) на всій території України (далі - договір).

05.09.2017 відбулася зміна найменування, Генерального директора, місцезнаходження та банківських реквізитів замовника - ТОВ "ТЕЛЕКАНАЛ "ТОНІС" на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТЕЛЕКАНАЛ "ПРЯМИЙ", про що позивача було повідомлено листом № 202 від 07.09.2017.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2.1 договору виконавець зобов`язується протягом всього строку дії цього договору проводити заходи щодо забезпечення ЕМС РЕЗ, які використовує замовник, згідно з дозволами на експлуатацію РЕЗ, для чого: здійснювати роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС РЕЗ у смугах частот, що використовує замовник, з метою забезпечення ЕМС РЕЗ замовника з РЕЗ інших користувачів.

Пунктом 2.2., 2.2.1 договору визначено, що замовник зобов`язується в процесі своєї діяльності дотримуватися вимог чинного законодавства, нормативно-правових актів щодо використання радіочастотного ресурсу та наданих ліцензій і дозволів; своєчасно сплачувати на користь виконавця плату за виконання робіт.

За умовами пункту 2.4. договору умови цього договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод.

Згідно п. 3.2 договору виконання робіт підтверджується відповідним актом виконаних робіт, підписаними обома сторонами.

Відповідно до пункту 3.5. договору зміни переліку та кількості РЕЗ, щодо яких виконавцем проводяться роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС РЕЗ сторони узгоджують шляхом внесення змін до додатку шляхом підписання додаткової угоди до договору.

Цей договір укладається на період в 1 календарний рік, набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін. Дата набрання чинності додатками до цього договору визначається сторонами у тексті самих додатків. Цей договір вважається продовженим на кожний наступний період тривалістю в 1 календарний рік, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення терміну його дії не надішле іншій стороні письмове повідомлення про свій намір припинити його дію надалі (п. 6.1, 6.2 договору).

В матеріалах справи наявний підписаний сторонами додаток до договору №04948693 на роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, відповідно до якого сума оплати згідно з «Тарифами на роботи ДП "Український державний центр радіочастот", пов`язаними з користуванням радіочастотним ресурсом України та виділенням номерного ресурсу» складає 1 198,18 з ПДВ при застосованому коефіцієнті 0,8.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що за доводами позивача, з 01.01.2019 на підставі Тарифів на роботи (послуги) державного підприємства «Український державний центр радіочастот», пов`язані з користуванням радіочастотним ресурсом України та вимірюванням параметрів телекомунікаційних мереж, затверджених рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації від 01.11.2016 № 578 та зареєстрованих Міністерстві юстиції України 25 листопада 2016 за № 1530/29660, застосовується коефіцієнт 1.

У зв`язку з наведеним позивач наполягає, що з 01.01.2019 вартість робіт за договором становить 1 497,72 грн. на місяць, через що, за доводами позивача, відповідач зобов`язаний укласти додаткову угоду до договору.

Оцінюючи подані докази та наведені доводи сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2019 позивач звернувся до відповідача з листом № Ф12/35/1427 щодо укладення додаткової угоди до договору № 04948693 від 01.02.2015, проте відповіді замовника на вказаний лист позивач не отримав.

В свою чергу, під час розгляду справи, відповідач, заперечуючи проти обов`язку укладення додаткової угоди до договору, вказує, що Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення, на підставі внесених постановою Кабінету Міністрів України № 377 від 08.05.2019 змін до Плану використання радіочастотного ресурсу України , було прийняте рішення № 1325 від 29.08.2018. Про вимкнення аналогового телевізійного мовлення ТОВ "ТК "Прямий", відповідно до якого ліцензія на мовлення НР00348-м від 20.01.2016, втратила чинність з 01.09.2018 в частині докладних характеристик каналу (мережі) мовлення. Ліцензії на мовлення НР00347-м від 19.06.2016 р., НР № 00167-м від 20.08.2014, НР № 00346-м від 24.03.2016 втратили чинність з 01.09.2018 у зв`язку з завершенням термінів використання радіо технології аналогового телевізійного мовлення.

Таким чином, відповідач стверджує, що оскільки він не є користувачем радіочастотного ресурсу, зокрема, через відсутність дозволів та ліцензій на мовлення та експлуатацію РЕЗ в м. Павлоград, с. Миколаївка, м. Канів, м. Мелітополь, м. Нікополь, м. Кривий Ріг, с. Андріївка, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

В цій частині судом приймаються доводи відповідача, з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" дозвіл на експлуатацію радіоелектронного засобу або випромінювального пристрою (далі - дозвіл на експлуатацію) - документ, який засвідчує право власника конкретного радіоелектронного засобу або випромінювального пристрою на його експлуатацію протягом визначеного терміну в певних умовах; радіочастотний моніторинг - збирання, оброблення, збереження та аналіз даних про параметри випромінювання радіоелектронних засобів і випромінювальних пристроїв, які діють у відповідних смугах радіочастот; користування радіочастотним ресурсом - діяльність, пов`язана із застосуванням радіоелектронних засобів та/або випромінювальних пристроїв, що випромінюють електромагнітну енергію в навколишній простір у межах радіочастотного ресурсу.

Отже, згідно визначення понять, викладених у Законі України "Про радіочастотний ресурс України" радіочастотний моніторинг передбачає моніторинг даних РЕЗ, які діють, користування радіочастотним ресурсом передбачає використання РЕЗ, а дозвіл на використання РЕЗ передбачає право особи, яка його отримала використовувати РЕЗ. Отже наявність дозволу на використання РЕЗ не обумовлює його обов`язкове використання.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з статті 16 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" державне госпрозрахункове підприємство "Український державний центр радіочастот" утворюється відповідно до закону. УДЦР відноситься до сфери управління національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, і здійснює свою діяльність на підставі статуту, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. УДЦР здійснює такі види діяльності: 3) проведення радіочастотного моніторингу використання радіочастотного ресурсу України відповідно до цього Закону. УДЦР на платній основі за рахунок коштів користувачів радіочастотного ресурсу України на їх замовлення виконує роботи (надає послуги), а за рахунок коштів Державного бюджету України - роботи, пов`язані з розрахунком мереж цифрового наземного мовлення та виявленням джерел радіозавад у смугах частот загального користування за заявою спеціальних користувачів. Перелік робіт та послуг, що виконує УДЦР, а також тарифи на них затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1, 4 статті 19 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" радіочастотний моніторинг здійснюється з метою захисту присвоєнь радіочастот, визначення наявного для використання радіочастотного ресурсу України, ефективності використання розподілених смуг радіочастот та розроблення науково обґрунтованих рекомендацій для прийняття відповідних рішень щодо підвищення ефективності використання та задоволення потреб користувачів радіочастотного ресурсу України. Радіочастотний моніторинг у смугах радіочастот загального та спеціального користування здійснюється за рахунок користувачів радіочастотного ресурсу.

Отже вищезазначені норми та умови договору від № 04948693 від 01.02.2015 передбачають, що позивач надає послуги з радіочастотного моніторингу тих РЕЗ, які використовуються особою, що має дозвіл на їх використання, і відповідно саме надані послуги має оплачувати відповідач.

Натомість, Рішенням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1325 від 29.08.2018 "Про вимкнення аналогового телевізійного мовлення ТОВ "Телеканал "ПРЯМИЙ", враховуючи План використання радіочастотного ресурсу України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2006 № 815, було вирішено, зокрема, наступне:

- ліцензія на мовлення НР № 00348-м від 20.01.2016 ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕЛЕКАНАЛ «ПРЯМИЙ», м. Київ, втрачає чинність з 1 вересня 2018 року в частині докладних характеристик каналу (мережі) мовлення;

- враховуючи пункт 1 цього рішення, ТОВ «ТК «ПРЯМИЙ», м. Київ, привести ліцензію на мовлення НР № 00348-м від 20.01.2016 у відповідність до Плану використання радіочастотного ресурсу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2006 № 815 (зі змінами), шляхом переоформлення, вилучивши канали мовлення, які підлягають вимкненню (згідно з додатком до рішення);

- ліцензії на мовлення НР № 00347-м від 19.06.2016, НР № 00167-м від 20.08.2014, НР № 00346-м від 24.03.2016 ТОВ «ТК «ПРЯМИЙ», м. Київ, втрачають чинність з 1 вересня 2018 року у зв`язку з завершенням термінів використання радіотехнології аналогового телевізійного мовлення;

- зобов`язати ТОВ «ТК «ПРЯМИЙ», м. Київ, повернути до Національної ради ліцензії на мовлення НР № 00347-м від 19.06.2016, НР № 00167-м від 20.08.2014, НР № 00346-м від 24.03.2016 протягом десяти днів з дати прийняття цього рішення;

- управлінню радіочастотного ресурсу та технічного контролю письмово у триденний термін з моменту прийняття цього рішення повідомити оператора телекомунікацій зазначеного ліцензіата про втрату чинності ліцензій на мовлення НР № 00347-м від 19.06.2016, НР № 00167-м від 20.08.2014, НР № 00346-м від 24.03.2016.

Додатком до рішення Національної ради від № 1325 від 29.08.2018 затверджено перелік каналів мовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Телеканал "ПРЯМИЙ", які підлягають вимкненню.

Таким чином, правомірними є доводами відповідача про те, що ТОВ "Телеканал "ПРЯМИЙ" з 01.09.2018 було позбавлено права здійснювати аналогове телевізійне мовлення у м. Павлоград, с. Миколаївка, м. Канів, м. Мелітополь, м. Нікополь, м. Кривий Ріг, с. Андріївка (тобто по тим населеним пунктам, які визначені позивачем у додатковій угоді до договору, про спонукання укладення якого просить сторона).

При цьому, згідно п. 38 додатку № 1 "Плану використання радіочастотного ресурсу України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2006 строк припинення використання радіо технології - аналогового телевізійне мовлення 31 серпня 2018 р., крім територій з особливим режимом мовлення (відповідно до Закону України від 7 грудня 2017 р. N 2244-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо тимчасових дозволів на мовлення в зоні проведення антитерористичної операції та прикордонних районах України"); для м. Києва та Кіровоградської області 31 липня 2018 р.; для визначених Національною радою з питань телебачення і радіомовлення каналів мовлення на територіях, що межують з Російською Федерацією та тимчасово окупованими територіями, та каналів мовлення телерадіоорганізацій місцевого мовлення, які не мають ліцензій на цифрове мовлення, 31 грудня 2019.

З огляду на вищезазначену постанову КМУ, яка є обов`язковою до виконання, та в якій зазначено, що Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерству оборони, Службі безпеки, Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, разом з Національною радою з питань телебачення і радіомовлення та іншими заінтересованими органами вживати заходів до забезпечення впровадження перспективних радіотехнологій.

Оскільки, згідно обов`язковою для виконання постановою КМУ припинено трансляцію аналогового телебачення з 31.08.2018, відповідач не використовує РЕЗ, які транслювали аналогові канали. Обставини щодо припинення використання відповідних РЕЗ підтверджено доданими до матеріалів справи документами. Отже наявність чи відсутність чинних ліцензій та дозволів не впливає на обов`язок суб`єктів телекомунікаційних відносин дотримуватись вимог чинної постанови КМУ та не транслювати аналогове телебачення і відповідно не використовувати РЕЗ, які його транслюють.

Відповідно до Положення про радіочастотний моніторинг у смугах радіочастот загального користування, затвердженого рішенням Національної комісії з питань регулювання зв`язку України (НКРЗ) від 16.07.2009 № 1599 (далі Положення № 1599), радіочастотний моніторинг у смугах радіочастот загального користування здійснюється за рахунок користувачів РЧР (пункт 1.6.).

Пунктом 1.7 Положення № 1599 передбачено, що вартість робіт з радіочастотного моніторингу у смугах радіочастот загального користування визначаються тарифами на роботи (послуги) державного підприємства "Український державний центр радіочастот", пов`язані з користуванням радіочастотним ресурсом України та вимірюванням параметрів телекомунікаційних мереж, які затверджуються рішенням НКРЗІ.

Відповідно до п. 1.8 - 1.12 Положення № 1599 оплата робіт, пов`язаних з радіочастотним моніторингом, здійснюється користувачами РЧР щомісячно на підставі договору з УДЦР відповідно до законодавства Кожний користувач РЧР укладає з УДЦР договір про проведення радіочастотного моніторингу у смугах радіочастот загального користування. Договір про проведення радіочастотного моніторингу підписується повноважними представниками сторін не пізніше тридцяти календарних днів від дня видачі УДЦР заявникові першого дозволу на експлуатацію РЕЗ (ВП). Перелік РЕЗ (ВП), стосовно яких проводяться роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС РЕЗ (ВП), визначається УДЦР і наводиться у засвідчених сторонами додатках до договору. Дані щодо виданих (анульованих) дозволів на експлуатацію РЕЗ (ВП) враховуються шляхом внесення змін у додаток до договору.

Зазначена норма зумовлена тим, що відповідно до п. 2.3 Положення № 1599 інформаційною основою радіочастотного моніторингу у смугах радіочастот загального користування є, зокрема, база даних присвоєнь радіочастот у смугах радіочастот загального користування, а реєстр присвоєнь частот відповідно до п. 2 частини третьої ст. 16 Закону України " Про радіочастотний ресурс України" веде УДЦР.

Отже, як зазначалось вище, відповідач зобов`язаний оплачувати послуги позивача лише в частині наданих послуг по радіочастотному моніторингу, а надаватись відповідні послуги можуть лише щодо РЕЗ, які використовуються. Таким чином вимога позивача зобов`язати укласти додаткову угоду до договору № 04948693 від 01.02.2015 з включенням до переліку РЕЗ, які фактично не використовуються відповідачем, оскільки, це не можливо з огляду на нормативну заборону, суд вважає безпідставним та таким, що порушує права відповідача. Так, відповідач не повинен оплачувати послуги, які з огляду на нормативну заборону навіть не можуть бути надані.

Щодо посилання позивача на п. 1.12 Положення № 1599, яким передбачено, що дані щодо виданих (анульованих) дозволів на експлуатацію РЕЗ (ВП) враховуються шляхом внесення змін у додаток до договору, суд відзначає, що умовами договору сторони не обумовили обов`язковість внесення відповідних змін до договору. Натомість, договором передбачено, що зміни переліку та кількості РЕЗ, щодо яких виконавцем проводяться роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС РЕЗ сторони узгоджують шляхом внесення змін до додатку шляхом підписання додаткової угоди до договору. Вказане окремо підтверджує необґрунтованість позиції позивача, оскільки, як було вищезазначено, моніторингу підлягають лише ті РЕЗ, які використовуються (експлуатуються) замовником, у відповідності до вимог чинного законодавства та чинних дозволів.

Щодо доводів позивача про те, що відповідачем не вчинялися вчиняти дії з анулювання дозволів на користування РЕЗ, суд відзначає наступне.

Так, позивачем не заперечується факт ухвалення протягом 2018 року Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення рішення про вимкнення аналогового телевізійного мовлення, проте зазначено що в них містять формулювання "ліцензії на мовлення втрачають чинність".

Відповідно до ч. 6 статті 50 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" припинення використання радіоелектронних засобів мовлення здійснюється виключно на підставі анулювання відповідної ліцензії на мовлення або анулювання дозволу на експлуатацію радіоелектронного засобу мовлення.

Згідно з ст. 45 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" анулювання дозволу на експлуатацію здійснюється УДЦР самостійно або за рішенням національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Підставами для прийняття національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, рішення про анулювання дозволу на експлуатацію є: 1) анулювання ліцензії на користування радіочастотним ресурсом України; 2) анулювання ліцензії на мовлення або відповідного подання Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення щодо багатоканальних телесистем, які передбачають використання радіочастотного ресурсу України; 6) невикористання радіоелектронного засобу більше одного року. УДЦР приймає рішення про анулювання дозволу на експлуатацію на підставі: 1) заяви користувача радіочастотного ресурсу України про анулювання дозволу. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, або УДЦР має прийняти рішення про анулювання дозволу на експлуатацію протягом 20 робочих днів від дати прийняття рішення про анулювання ліцензії, складення акта про порушення, надходження заяви, копії свідоцтва про смерть, довідки про скасування державної реєстрації встановлення інших підстав для анулювання дозволу, передбачених цим Законом. Рішення національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, передається до УДЦР та вручається або надсилається рекомендованим листом користувачу радіочастотного ресурсу України із зазначенням підстав анулювання дозволу не пізніше трьох робочих днів від дати прийняття рішення. У разі виникнення підстав для анулювання дозволу на експлуатацію радіоелектронних засобів мовлення національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, звертається до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення за погодженням рішення про анулювання відповідного дозволу. Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення повинна прийняти відповідне рішення протягом місяця. У разі відмови в погодженні або недотримання зазначеного терміну дозвіл може бути анульований за рішенням суду. Дозвіл на експлуатацію радіоелектронних засобів мовлення може бути анульовано за поданням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. Рішення про анулювання дозволу на експлуатацію може бути оскаржено в судовому порядку. Рішення національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, або УДЦР про анулювання дозволу на експлуатацію набирає чинності через десять днів від дня його прийняття. Якщо користувач радіочастотного ресурсу України протягом цього часу оскаржує дане рішення в судовому порядку, дія цього рішення призупиняється до завершення судового розгляду. УДЦР здійснює анулювання дозволу на експлуатацію за рішенням національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, протягом п`яти робочих днів з дня надходження рішення. Порядок анулювання дозволів на експлуатацію у смугах радіочастот спеціального користування встановлюється Генеральним штабом Збройних Сил України.

Вказаною статтею передбачено підстави для анулювання дозволів та суб`єктів. які мають право здійснювати анулювання дозволів та строки на прийняття рішень про анулювання дозволів.

Отже зазначення в ст. 45 Закону як підставу для анулювання дозволу УДЦР подання користувачем відповідної заяви не передбачає обов`язок користувача подавати заяву про анулювання дозволу.

Постанова Уряду, якою припинено трансляцію аналогового телебачення є широкодоступною та загально відомою, а отже не тільки відповідач, а позивач був обізнаний з її положеннями та з тими обставинами, що відповідач не має законної можливості користуватися чинними дозволами на використання РЕЗ, що транслюють аналогове телебачення, проте не покладає на відповідача обов`язку вчиняти дії про анулюванню ліцензій чи дозволів.

Суд наголошує що наявність чинних ліцензій та дозволів на трансляцію аналогового телебачення не спростовує тих обставин, що постановою КМУ трансляція аналогового телебачення припинена і ліцензії і дозволи не можуть використовуватись відповідачем, у зв`язку з чим позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню.

Суд окремо зауважує, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч. 2 ст. 181 ГК України).

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктами 2, 3 вказаної вище статті передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (п. 4 ст. 188 ГК України).

Крім того, із змісту статті 20 Господарського кодексу України вбачається, що одним із способів захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання може бути установлення, зміна і припинення господарських правовідносин.

Стаття 16 Цивільного кодексу України серед інших способів захисту передбачає зміну правовідношення.

Серед способів захисту права або інтересу особи не передбачено такого способу як встановлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов`язання особи до укладення додаткової угоди до договору.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005, заява № 38722/02).

Крім того, суд звертає увагу на те, що примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 649 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту яких і принципу свободи укладення договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна з сторін ухиляється від його укладення, та на спори з умов договору, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо умов договору. При цьому можливість розгляду цих спорів в судовому порядку обумовлюються обов`язковістю договору.

Відповідно до частини третьої статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 по справі № 910/11503/18).

Водночас предметом позову у даній справі є спонукання відповідача укласти додаткову угоду до договору на роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, предметом якого є проведення виконавцем робіт, пов`язаних з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності, тоді як наявність прямого законодавчо встановленого обов`язку відповідача укласти таку додаткову угоду позивачем не доведено.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним засобом юридичного захисту та не призводить до відновлення порушеного права, що є окремою підставою у задоволенні позовних вимог.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і порушення власних прав та інтересів діями відповідача.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 01.07.2020.

Суддя І.В. Приходько