Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,
за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» про розподіл судових витрат у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ», м. Дніпро
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», м. Київ
про стягнення 2 015 971,84 грн,
За участю представників:
від позивача: Єльніков І.М.;
від відповідача: не з`явився
Товариство з обмеженою відповідальністю «РУШ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення 2 015 971,84 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2020 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» 2 015 971, 84 та судовий збір в розмірі 30 239,58 грн.

Враховуючи те, що позивачем при поданні позову заявлено про стягнення з відповідача судові витрати та у зв`язку із клопотання позивача про надання часу на подання суду доказів понесення ним судових витрат, судове засідання щодо розподілу судових витрат призначено на 22.06.2020.

22.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про долучення доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Розглянувши заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, господарський суд виходить з такого.

Пунктом 3 частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2020 у даній справі, судом було розподілено судовий збір в сумі 30 239, 58 грн, який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви. Зокрема, судом було стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 30 239,58 грн.

Разом з цим, при ухваленні кінцевого рішення у справі також підлягають розподілу судові витрати.

За приписами ст. 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

У ст. 244 вказаного нормативно-правового акту зазначено, суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, в тому числі, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; (ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

17.12.2018 представником позивача подано суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, зокрема: доказів понесення позивачем витрат на проведення експертизи у розмірі 70 000,00 грн та доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у період з 24.07.2018 по 11.12.2018 у розмірі 120 485,60 грн.

16.06.2020 представником відповідача було подано заперечення проти заявленої позивачем суми судових витрат, в яких вказано, що позивачем безпідставно віднесено до судових витрат оплату висновку № 1 інженерно-технічної експертизи дослідження причин затоплення та шляхів проходження води в приміщення магазину «Ева 341», який розташований за адресою: м. Київ, бульвар Чоколівський, буд. 1, літ. «А». г/б 284, затвердженого 09.11.2018, оскільки дані витрати не належать до витрат на професійну правничу допомогу. Також відповідач вказує на те, що предметом договору про створення (передачу) науково-технічної продукції від 29.10.2018 є «видача висновку», а не проведення експертного дослідження. Щодо витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, на думку відповідача позивачем не надано суду надано лише Акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 05.06.2018 та платіжне доручення № 7007 від 13.12.2018, відповідно до яких вартість послуг складає лише 120 485,60 грн. Відповідач вказує також на те, що позивачем не надано суду самого договору про надання правової допомоги від 05.06.2018.

Окрім того, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» вказує на те, що оскільки дана справа не є складною, суду необхідно взяти до уваги вимоги ч. 4 ст. 126 ГПК України щодо співмірності та розумності судових витрат. На думку відповідача, спектр робіт проведених представником позивача є надуманим задля збільшення свого гонорару.

22.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про долучення доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу у період з 11.12.2018 по 12.06.2020 у розмірі 9 287,34 грн.

Оцінюючи надані позивачем докази та заперечення відповідача судом враховано таке.

Статтею 127 ГПК України визначено витрати, пов`язані із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз.

Частиною другою статті 127 ГПК України визначено, що експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.

У відповідності до частин 4-7 статті 127 ГПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Наразі, обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на проведення експертизи у розмірі 70 000,00 грн позивачем представлено до матеріалів справи:

- Договір про створення (передачу) науково-технічної продукції від 29.10.2018;

- Протокол узгодження договірної ціни (Додаток № 1 до договору від 29.10.2018);

- Календарний план виконання робіт (Додаток № 2 до договору від 29.10.2018);

- Акт приймання-здачі етапів робіт за договором про створення (передачу) науково-технічної продукції від 29.10.2018;

- Платіжне доручення №95966 від 31.10.2018.

За висновками суду, означені документи є належними та достатніми доказами понесення витрат пов`язаних із проведенням експертизи у розмірі 70 000,00 грн.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, виходячи з представлених позивачем до матеріалів справи документів, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості тверджень позивача про понесення в межах розгляду спору витрат на проведення експертизи у розмірі 70 000,00 грн.

Судом враховано те, що за приписами ч. 7 ст. 127 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, відповідач надав свої заперечення щодо неспівмірності витрат на проведення експертизи зі складністю справи, однак жодних доказів на підтвердження вказаного не надав.

Натомість позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що ним були понесені витрати на проведення експертизи у розмірі 70 000,00 грн, вони за висновком суду є співмірними зі складністю справи, доведеними, реальними та фактичними, а тому підлягають задоволенню.

Частинами 1-2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, позивачем представлено до матеріалів справи:

- договір від 05.06.2018 про надання правової допомоги, укладений з адвокатом Єльніковим Іваном Михайловичем, за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умова, передбачених договором. Відповідно до умов договору, адвокат надає клієнту консультації та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього перед фізичними особами, в органах державної влади, органах прокуратури, Національної поліції, СБУ, Державної виконавчої служби, на підприємствах в установах організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також: Господарських судах України усіх інстанцій.

- Додаткову угоду №3 від 24.07.2018 (Додаток до договору надання правової допомоги від 05.06.2018), за умовами якої клієнт доручає адвокату захист у судовому порядку порушених прав клієнта на отримання страхового відшкодування від Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» за страховою подією, яка відбулась 20.10.2017 за договором добровільного страхування майна № 12-2803-17-00013 від 07.03.2017, у зв`язку із відмовою зазначеної страхової компанії у виплаті страхового відшкодування за страховою подією, яка відбулась 20.10.2017 у магазині «ЕВА341» м. Київ, бульвар Чоколівський, буд. 1.

- Акт прийому-передачі наданих послуг від 11.12.2018, за договором про надання правової допомоги від 05.06.2018;

- Платіжне доручення № 7007 від 13.12.2018;

- Акт прийому-передачі наданих послуг від 15.06.2020, за договором про надання правової допомоги від 05.06.2018;

- Платіжне доручення № 170659 від 16.06.2020;

- Копії фіскальних чеків «Укрпошта»;

- Копії проїздних документів ПАТ «Укрзалізниця»;

- Копію Актів від 24.07.2018 приймання-передачі оригіналів документів;

- Копію Акту від 12.11.2018 приймання-передачі оригіналів документів.

Судом враховано, що за даними Єдиного реєстру адвокатів України Єльніков І.М. має свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № ХМ000109 від 04.09.2017.

За висновками суду, означені документи є належними та достатніми доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 126 040,13 грн.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, виходячи з представлених позивачем до матеріалів справи документів, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості тверджень позивача про понесення в межах розгляду спору витрат на професійну правничу допомогу в сумі 126 040,13 грн.

Одночасно, враховуючи заперечення відповідача, суд вважає за доцільне звернути увагу вказаного учасника судового процесу на таке.

За приписами ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з частиною 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019р. Верховного Суду по справі №910/4515/18.

Судом враховано те, що за приписами ч. 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Суд виходить із того, незважаючи на те, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, натомість у спірних правовідносинах, існує багато протиріч, які підлягали доведенню адвокатом, на встановлення яких адвокат витратив значний час. Також судом взято до уваги, що матеріали справи містять великий обсяг документів, які підлягали дослідженню та на дослідження яких, адвокат витратив значний час. Всі документи були надані позивачем суду і стосуються суті спору.

Разом з тим, господарський суд відзначає, що частина із наданих послуг не може бути віднесена саме до правничої допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Отже, поїздки адвоката до Господарського суду міста Києва для участі у судових засіданнях в розмірі 8 111,63 грн суду та поштові витрати за направлення процесуальних документів у розмірі 572,94 , витрати на не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону № 5076-VI. А тому, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічні висновки містяться в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі № 9901/264/19.

Судом також відмовлено у задоволенні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 200,00 грн за підбір, вивчення, аналіз та зняття копій документації щодо державної реєстрації ТОВ «РУШ», оскільки вказані дії не потребують вивчення та аналізу у спорі про страхове відшкодування.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги відсутність обґрунтованої заяви відповідача про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, враховуючи сукупність доказів щодо витраченого адвокатом часу на підготовку позовної заяви, підготовку матеріалів до судового засідання, участь адвоката у судових засіданнях, характер спірних правовідносин у справі, ціну позову, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 126 040,13 грн є доказово обґрунтованими та підлягають розподілу на суму визначену судом.

Керуючись ст. 123, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» про розподіл судових витрат задовольнити частково.

2. Стягнути Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, буд. 32, літ. А; ідентифікаційний код 308595524) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РУШ» (49101, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд. 6; ідентифікаційний код 32007740) судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи у сумі 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 126 040 (сто двадцять шість тисяч сорок) грн 13 коп.

3. У задоволенні іншої частини заяви відмовити.

4. Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини додаткового рішення.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного додаткового судового рішення.

Повне додаткове рішення складено 02.07.2020.

Суддя В. В. Князьков