УХВАЛА

08 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 917/32/17

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пількова К. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Дочірнього підприємства "Нафком-Агро"

на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2017

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у справі

за позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області

до Дочірнього підприємства "Нафком-Агро"

про стягнення 3 885 702,55 грн збитків,

ВСТАНОВИВ:

06.06.2020 Дочірнє підприємство "Нафком-Агро" (далі - ДП "Нафком-Агро", Відповідач) звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у цій справі.

Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено форму і зміст касаційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За положенням частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Скаржник зазначає, що касаційна скарга подана ним на підставі пункту 1 частини другої статті 287 та пунктів 1 та 3 частини 3 статті 310 ГПК України.

Скаржник вважає, що оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України, статей 13, 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", статей 79, 79-1 Земельного кодексу України, частини другої статті 224 Господарського кодексу України, у зв`язку з тим, що судами не перевірено реальність понесених позивачем збитків у заявлених ним обсягах, в основу оскаржених рішень покладено неправильний розрахунок розміру орендної плати, яка була визначена відповідним актом комісії Новооріхівської сільської ради (далі - Рада, Позивач) від 17.05.2016 і з застосуванням Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284; обґрунтованість розрахунку стягуваної суми; що нормативно-грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності та мають здійснюватися на підставі технічної документації та витягу з нормативно-грошової оцінки землі об`єктом цивільних прав; що для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за земельну ділянку необхідно з`ясувати, зокрема, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав та встановити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою. Також скаржник вважає, що при ухваленні оскаржених рішень суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, статті 33, 43, 83 ГПК України, а суд апеляційної інстанції - статті 86, 236, 269, 282 цього Кодексу.

Скаржник зазначає, що розрахунки позивача не відповідають дійсності, у зв`язку з чим він подавав в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, які не було розглянуто.

На думку скаржника, висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивач довів правильність здійсненого ним розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати необґрунтований, оскільки відповідні нарахування мали здійснюватися на підставі технічної документації та витягу з нормативно-грошової оцінки землі.

Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції не дослідив подані позивачем докази, зокрема, розрахунок заборгованості, а лише послався на них при винесенні постанови.

Окрім цього скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції хоча правильно вказав про можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, проте не врахував, що спірна земельна ділянка не є сформованою, що підтверджується актами обстеження від 21.04.2016 (т. 1, а. с. 153) та від 21.07.2016 (т. 1, а. с. 30).

Скаржник вважає, що позивач відповідно до статей 76-79 ГПК України не довів підстави застосування площі земельної ділянки у розмірі 212 250 кв. м та обставини щодо її розміру за період з 03.03.2014 по 30.04.2016.

На думку скаржника, висновок судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову не можна вважати таким, що відповідає приписам статей 86, 236, 269 ГПК України, а тому оскаржені судові рішення мають бути скасовані.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах, що для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, необхідно з`ясувати, зокрема, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав, а також установити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою, що нарахування мають здійснюватися саме на підставі технічної документації та витягу з нормативно-грошової оцінки землі, які викладені в таких постановах Верховного Суду:

1) від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, що при стягненні безпідставно збереженого майна (коштів) у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель;

2) від 06.08.2019 у справі № 922/3560/18, від 29.05.2019 у справі № 922/955/18, що з огляду на предмет позову, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного у позові періоду земельної ділянки (кадастрові номери :01:002:0213; :01:002:0214; :01:002:0215; :01:002:0218), як об`єкту цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі", а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів);

3) від 11.06.2019 у справі № 922/551/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, що для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, необхідно з`ясувати, зокрема, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав, а також установити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою;

4) від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статі 288 Податкового кодексу України;

5) від 09.04.2020 у справі № 915/1806/19, від 12.03.2020 у справі № 922/893/19, від 05.03.2020 у справі № 922/926/19, від 29.01.2020 у справі № 922/2811/18, від 10.09.2019 у справі № 922/96/19 - без вказівки на конкретні висновки Верховного Суду, які викладені у цих постановах.

Також, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у постанові Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 916/2740/17 зазначено, що суд керується загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості та розумності. Тобто, ухвалюючи рішення, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора, але запобігти його безпідставному збагаченню.

Окрім цього у касаційній скарзі скаржник наводить висновки Верховного Суду, викладені у таких постановах:

1) від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, що при стягненні безпідставно збереженого майна (коштів) у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель;

2) від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, що для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, необхідно з`ясувати, зокрема, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав, а також установити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою;

3) від 06.02.2018 у справі № 923/921/17, від 07.02.2019 у справі № 922/3639/17, від 13.02.2019 у справі № 922/392/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18, від 16.04.2019 у справі № 922/744/18, від 12.08.2019 у справі № 922/2927/18, що з огляду на предмет позову, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного у позові періоду земельної ділянки (кадастрові номери :01:002:0213; :01:002:0214; :01:002:0215; :01:002:0218), як об`єкту цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі", а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів);

4) в мотивувальній частині постанови Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 04.03.2020 у цій справі зазначено, що "разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.19 року у справі № 917/1739/17".

Суд звертає увагу, що скаржник не зазначає про неврахування цих висновків судом апеляційної інстанції, а лише посилається на них в обґрунтування своїх доводів.

Враховуючи, що касаційна скарга подана, зокрема, з на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, а скаржник не вказав конкретних правових висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 915/1806/19, від 12.03.2020 у справі № 922/893/19, від 05.03.2020 у справі № 922/926/19, від 29.01.2020 у справі № 922/2811/18, від 10.09.2019 у справі № 922/96/19, що не були враховані судом апеляційної інстанції, Суд доходить висновку, що касаційна скарга в цій частині не відповідає вимогами абзацу 2 частини другої статті 290 ГПК України.

Таким чином, скаржнику необхідно вказати конкретні висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 915/1806/19, від 12.03.2020 у справі № 922/893/19, від 05.03.2020 у справі № 922/926/19, від 29.01.2020 у справі № 922/2811/18, від 10.09.2019 у справі № 922/96/19, та не були враховані судом апеляційної інстанції, з відповідним обґрунтуванням, якої саме норми права, що була неправильно застосована або порушена судами попередніх інстанцій стосуються ці висновки, у чому саме, на думку скаржника, полягає неправильне застосування конкретних норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень і яким чином це вплинуло на їх прийняття.

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Нафком-Агро" на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у справі № 917/32/17 залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків до 03.08.2020.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя К. М. Пільков