УХВАЛА

06 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/5838/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пількова К. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Штан Людмили Євгенівни

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2020 у справі

за позовом Управління архітектури, капітального будівництва та житлово-комунального господарства Вільногірської міської ради Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця Штан Людмили Євгенівни

про стягнення заборгованості в сумі 28 584,96 грн,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2020 Фізична особа-підприємець Штан Людмила Євгенівна (далі - ФОП Штан Л. Є., відповідач) звернулася з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2020 у цій справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2020, позов Управління архітектури, капітального будівництва та житлово-комунального господарства Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (далі - позивач) до ФОП Штан Л. Є. про стягнення 28 584,96 грн заборгованості та зобов'язання підписати акт приймання-передачі індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Вільногірська щодо повернення з оренди частини нежитлового приміщення в житловому будинку № 15 по вул. Гагаріна в м. Вільногірськ, загальною площею 70,8 кв.м задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 20 564,97 грн заборгованості та зобов`язано відповідача підписати акт приймання-передачі вказаного індивідуально визначеного майна; в решті позову відмовлено

Тобто, предметом позову у цій справі є дві вимоги: майнового та немайнового характеру.

У касаційній скарзі ФОП Штан Л. Є. просить суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено вимоги щодо форми і змісту касаційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру розмір ставки судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду; касаційних скарг у справі про банкрутство розмір ставки судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019 становив 1 921,00,00 грн. Таким чином, за подання касаційної скарги у цій справі скаржник мав сплатити судовий збір у сумі 7 684,00 грн ((1 921,00 грн * 2) * 200%)).

До поданої касаційної скарги не додано доказів сплати судового збору, натомість ФОП Штан Л. Є. зазначає, що має бути звільнена від сплати судового збору, оскільки його розмір - 2 881,5 грн перевищує 5 % розміру її річного доходу як фізичної особи за 2019 рік, на підтвердження чого надає копію податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік, відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2019 рік та довідки з Пенсійного фонду України - реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування з 2011 по 2018 рік. Також скаржник зазначив, що відмова у звільненні від сплати судового збору фактично обмежить в доступі до правосуддя.

Разом з цим, відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом наведеної норми суд може звільнити особу від сплати судового збору лише на підставі відповідного клопотання цієї особи у разі надання доказів на підтвердження існування обставин, визначених частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Натомість пільги щодо сплати судового збору передбачені статтею 5 Закону України «Про судовий збір», що визначає перелік суб`єктів звернення до суду, які звільняються від сплати судового збору у всіх судових інстанціях на підставі закону.

Водночас, клопотання відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» скаржником не подано, а додана до касаційної скарги довідка з Пенсійного фонду України - реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування не містить відомостей про доходи скаржника за попередній 2019 рік, в той же час скаржник не навів обставин, які свідчать про те, що він є звільненим від сплати судового збору згідно з статтею 5 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин скаржнику необхідно надати докази, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі у сумі 7 684,00 грн або за наявності відповідних обставин звернутися з клопотанням, надавши докази на підтвердження обставин, визначених статтею 8 Закону України «Про судовий збір», або вказати обставини, які є підставою звільнення від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що змінено реквізити рахунку для зарахування до державного бюджету судового збору за розгляд справ Верховним Судом:

- Отримувач коштів: УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102;

- Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897;

- Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП);

- Рахунок отримувача: UA0026007;

- Код банку отримувача (МФО): 899998;

- Код класифікації доходів бюджету: 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055)".

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За положенням частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У касаційній скарзі ФОП Штан Л. Є. зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані рішення, неправильно застосували норми матеріального права, а саме пункт 5 частини першої статті 16, частину шосту статті 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); частину першу статті 75 ГПК України.

Скаржник зазначає, що, зробивши капітальний ремонт, фактично не користувався нежитловим приміщенням за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності від 01.06.2013 № 24, тому, на його думку, суди мали застосувати до спірних правовідносин положення частини шостої статті 762 ЦК України, відповідно до якої наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використано ним через обставини, за які він не відповідає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16).

Відповідач вважає, що рішення суду в частині зобов`язання підписати акт приймання-передачі індивідуально визначеного майна про повернення з оренди частини нежитлового приміщення неможливо виконати шляхом державно-примусової діяльності, оскільки така діяльність не може відбуватися шляхом зобов?язання особи виконувати дії, що лежать в площині особистого волевиявлення. Серед способів захисту прав та інтересів, які передбачені законодавством України відсутній такий спосіб, як зобов`язання особи підписати акт приймання-передачі.

Посилання суду апеляційної інстанції на пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України як на правову норму, яка передбачає обраний позивачем спосіб захисту свого права - примусове виконання обов`язку в натурі - зобов`язання відповідача повернути майно з користування шляхом підписання акта прийому-передачі, на думку скаржника, є помилковим, оскільки вказана норма не може стосуватися вчинення правочинів.

Також зазначає, що справа має для скаржника виняткове значення, оскільки від її вирішення залежить доля його підприємницької діяльності.

Однак у касаційній скарзі ФОП Штан Л. Є. не вказує на неправильне застосування або порушення судами конкретних норм матеріального та процесуального права з обґрунтуванням передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штан Людмили Євгенівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2020 у справі № 904/5838/19 залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків до 03.08.2020.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя К. М. Пільков