УХВАЛА

02 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/11602/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Шпорт В.В.,

представників учасників справи:

позивача - державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» - Філімончук Г.М. (в порядку самопредставництва),

відповідача - Міністерства оборони України - Глазунов М.Ю. (в порядку самопредставництва),

розглянувши матеріали касаційної скарги Міністерства оборони України

на рішення господарського суду міста Києва від 14.01.2020 (суддя Бондаренко Г.П.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2020 (колегія суддів: Демидова А.М. (головуючий), Ходаківська І.П., Попікова О.В.)

зі справи № 910/11602/19

за позовом державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» (далі - Підприємство)

до Міністерства оборони України (далі - Міністерство)

про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 209 012,28 грн. та 3% річних у розмірі 177 293,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 209 012,28 грн. та 3% річних у розмірі 177 293,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Міністерством порушено виконання зобов`язання в частині своєчасної оплати вартості двадцяти одиниць військової техніки, переданої Підприємством та прийнятої Міністерством у кінці вересня - на початку жовтня 2014 року. Сума основного боргу, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати вартості одержаного товару, стягнута з останнього згідно з рішенням суду у справі № 910/22751/15. Відповідно до приписів статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, нараховані за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.01.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2020 (з урахуванням ухвали від 31.03.2020 про виправлення описок), позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Міністерства на користь Підприємства інфляційні втрати у розмірі 1 209 012,28 грн., 3% річних у розмірі 177 293,93 грн. та 20 794,59 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані, зокрема, тим, що: єдиними документами, які засвідчують відсутність розбіжностей щодо вартості переданого майна, та які підписані без зауважень представниками Підприємства і Міністерства (представники входили до складу комісії з приймання-передачі військової техніки), є акти технічного стану, в яких визначена ціна кожної одиниці техніки; наявні у матеріалах даної справи докази в їх сукупності, а також преюдиціальні фактичні обставини, встановлені у межах розгляду справи № 910/22751/15, свідчать про несвоєчасність виконання зобов`язання Міністерством щодо оплати вартості переданої Підприємством військової техніки, що, у свою чергу, є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача втрат від інфляції за вересень - грудень 2016 року та 3% річних, нарахованих за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016 відповідно до приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, 31.03.2020 Міністерство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги), з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду зі справи № 910/3011/19, і застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України). Також скаржник вважає, що висновки місцевого господарського суду та апеляційного господарського суду у справі зроблені без урахування положень частини четвертої статті 75 ГПК України та частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України.

Ухвалою Верховного Суду від 03.06.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 910/11602/19 за касаційною скаргою Міністерства, розгляд касаційної скарги призначено на 02.07.2020.

Підприємство у відзиві на касаційну скаргу просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи про їх законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/11602/19 на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі № 910/11602/19 відповідно до висновку щодо питання застосування норм права (приписів частини четвертої статті 48 Бюджетного Кодексу України та частини четвертої статті 75 ГПК України ) у подібних правовідносинах, порушеного у касаційній скарзі. Висновок щодо застосування вказаних норм права, викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду зі справи № 910/3011/19.

В обґрунтування необхідності для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах (приписів частини четвертої статті 75 ГПК України та частини четвертої статті 48 Бюджетного Кодексу України ), скаржник посилається, зокрема, на те, що:

- у Міністерства з 15.10.2014 не виникло зобов`язання перед Підприємством з оплати техніки, а тому й не виникло зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат у розумінні приписів статті 625 ЦК України, оскільки між сторонами спору не була узгоджена ціна техніки, яка прийнята Міністерством, а відповідне зобов`язання виникло у Міністерства після ухвалення постанови Київським апеляційним господарським судом від 08.02.2018 у справі № 910/22751/15;

- сплата Міністерством інфляційних втрат та 3% річних не обліковувалась в органах державної казначейської служби, як того вимагає стаття 48 Бюджетного кодексу України;

- висновки судів у справі № 910/11602/19 зроблені без урахування висновків, викладених у пунктах 5.2.6 та 5.2.8 постанови Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/22751/15.

Верховний Суд, проаналізувавши зазначені вище аргументи касаційної скарги, дійшов висновку, що такі аргументи є повністю ідентичними тим, які вже були розглянуті та відхилені Верховним Судом у розгляді справи № 910/3011/19.

Жодних нових аргументів в обґрунтування своєї позиції щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, скаржник у касаційній скарзі по справі, яка розглядається, не наводить.

Великою Палатою у справі N 917/1345/17 викладено позицію, згідно з якою преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» заява № 52854/99).

Таким чином, Касаційний господарський суд вважає, що суди у винесенні оскаржуваних судових рішень, врахувавши наявні у матеріалах даної справи докази у їх сукупності, а також преюдиціальні фактичні обставини, встановлені у межах розгляду справи № 910/22751/15 (у тому числі, пункти 5.2.6 та 5.2.8 постанови Верховного Суду в зазначеній справі), дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позову.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. При цьому судами попередніх інстанцій правомірно відхилені доводи Міністерства щодо виникнення грошового зобов`язання з оплати військової техніки лише з 08.02.2018, оскільки такі доводи спростовуються висновками судів у розгляді справ № 910/22751/15 та № 910/3011/19, як і посилання Міністерства на приписи частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України, оскільки відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

З огляду на викладене, Касаційний господарський суд у справі № 910/11602/19 не вбачає підстав відступати від зазначеного висновку Верховного Суду, який викладений у постанові зі справи № 910/3011/19 (щодо застосування приписів частини четвертої статті 48 Бюджетного Кодексу України та частини четвертої статті 75 ГПК України у подібних правовідносинах), і який був врахований судом апеляційної інстанції у перегляді судового рішення у справі № 910/11602/19.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства на рішення господарського суду міста Києва від 14.01.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2020 зі справи № 910/11602/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 14.01.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2020 зі справи № 910/11602/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова