номер провадження справи 33/19/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2020 Справа № 908/279/20

м. Запоріжжя Запорізької області

Суддя Господарського суду Запорізької області Мірошниченко М.В.

При секретарі судового засідання Хилько Ю.І.

Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/279/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Мелітопольська агропромислова компанія" (72310, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Г. Сагайдачного, буд. 57/8)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий Синтез" (41300, Сумська область, Кролевецький р-н, м. Кролевець, вул. Лесі Українки, буд. 9; адреса для листування: 69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 13, кв. 49)

про визнання права власності на нерухоме майно

За участю представників сторін:

від позивача: Деркач О.О. (присутній без належного підтвердження повноважень представника)

від відповідача: Пухтій І.О. - Ордер серія АР №1013112 від 20.03.2020

СУТНІСТЬ СПОРУ:

10.02.2020 у Господарський суд Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Мелітопольська агропромислова компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий Синтез" про визнання права власності на нежитлову будівлю загальною площею 10346,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Сагайдачного гетьмана, будинок 57/3, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Промисловий Синтез".

Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 10.02.2020 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/279/20 та визначено до розгляду судді Мірошниченко М.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.02.2020 у справі № 908/279/20 вказана позовна зава залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі.

До суду від позивача надійшла письмова заява, якою усунуті недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.03.2020 суддею Мірошниченко М.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/279/20 за правилами загального позовного провадження, присвоєно справі номер провадження 33/19/20, підготовче засідання призначено на 31.03.2020

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 31.03.2020 продовжено процесуальний строк, встановлений відповідачу для подання відзиву на позовну заяву - до 27.04.2020. Відкладено підготовче засідання на 05.05.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.05.2020 на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України з власної ініціативи суду продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів - до 10.06.2020 включно, відкладено підготовче засідання на 02.06.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.06.2020 підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду по суті на 30.06.2020.

У судове засідання 30.06.2020 з`явився представник відповідача.

Від позивача у судове засідання з`явився адвокат Деркач О.О., який подав до суду копію договору про надання правової допомоги від 20.06.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Мелітопольська агропромислова компанія" та адвокатом Деркачем О.О.

Статтею 60 Господарського процесуального кодексу України визначені документи, що підтверджують повноваження представників. Згідно приписів ч.ч. 3, 4 ст. 60 ГПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер - це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Оскільки Деркач О.О. на підтвердження своїх повноважень як представника ТОВ "Торговий дім "Мелітопольська агропромислова компанія" у дійсній справі не подав суду ані довіреності від імені юридичної особи-позивача, ані ордеру, вказана особа ( Деркач О.О. ) був присутній у судовому засіданні 30.06.2020, однак як представник позивача до участі у справі судом допущений не був.

Суд враховує, що ст. 42 ГПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 30.06.2020 справу розглянуто, оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

У позовній заяві, що надійшла до суду 10.02.2020, зазначено таке. 22.01.2018 відповідно до накладної № 5 від 24.01.2018 позивач відвантажив, а відповідач отримав жниварки соняшникові FS6 (комбайн НХ порошкова окраска передньої частини, планатерний привід Pro Drave 85 Німеччина) у кількості 2-х одиниць, загальною вартістю 459600,00 грн. Станом на 24.12.2019 відповідач не розрахувався за отриманий товар. Позивач в описовій частині позову просить перерахувати на його розрахунковий рахунок: суму основного боргу 459600,00 грн., 3% річних за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми, що становить 26367,00 грн., втрати від інфляції у розмірі 66440,13 грн., пеню у сумі 302026,46 грн., що разом складає 854433,59 грн. Зазначає, що у разі невиконання заявлених у цій претензії вимог до 31.12.2019 у повному обсязі буде змушений звернутися до господарського суду за примусовим задоволенням вимог. Обгрунтовуючи позов ст.ст. 16, 234, 525, 526, 530, 599, 655 ЦК України позивач просив визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Мелітопольська агропромислова компанія" на нежитлову будівлю загальною площею 10346,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Сагайдачного гетьмана, будинок 57/3, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Промисловий Синтез".

Оскільки, зокрема, у позові не зазначено та не обґрунтовано наявності зв`язку між описовою та прохальною частинами позову, позов не містить ані правового, ані документального обґрунтування заявленої вимоги, не додано доказів, що нерухоме майно, право власності на яке позивач просить за ним визнати, належить відповідачу, суд ухвалою від 17.02.2020 залишив позовну заяву без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

У заяві про усуненя недоліків позовної заяви позивач зазначив, що для документального обґрунтування заявленої вимоги надає докази, що нерухоме майно, право власності на яке позивач просить визнати, належить відповідачу (копія інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 20244682 від 01.03.2020). Також у заяві викладені уточнений розрахунок 3% річних (26367,00 грн.), втрат від інфляції (66440,13 грн.) та пені (302026,46 грн.) до позовної заяви.

29.04.2020 від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву. Позов відповідач не визнав, вважає його незаконним та необґрунтованим, просив відмовити у його задоволенні. Зазначено, що позивач у позові обґрунтовує свою позовну вимогу ст.ст. 234, 525, 526, 530, 599, 655 ЦК України, які визначають правові наслідки фіктивного правочину та порядок виконання своїх зобов`язань у відповідних правовідносинах. Вказані правові норми в якості правових підстав для визнання права власності на об`єкт нерухомого майна є недопустими і неправомірними. Цивільним кодексом України передбачено можливість виникнення права власності на нерухоме майно за рішенням суду лише у статтях 335, 376 ЦК України. Позивачем не додано жодних письмових, речових та/або інших доказів, які підтверджують обставини щодо можливості визнання права власності за позивачем на належний на законних підставах відповідачу об`єкт нерухомого майна. Також вказує, що позивачем не надано доказів у підтвердження вартості об`єкту нерухомого майна.

Відповідь на відзив до суду не надійшла.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання уповноваженого представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

За змістом положень статей 4, 5 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Правом на звернення до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Положеннями статті 20 ГК України та статті 16 ЦК України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позивач у позові зазначив про наявність у відповідача заборгованості за отриманий за накладною № 5 від 24.01.2018 товар у сумі 459600,00 грн., нарахувавши на суму заборгованості 26367,00 грн. 3% річних, 66440,143 грн. інфляційних втрат, 302026,44 грн. пені та просив визнати за ним (позивачем) право власності на нежитлову будівлю, яка належить відповідачу.

В матеріалах справи наявна копія накладної № 5 від 24.01.2018, відповідно до якої відповідач одержав від позивача товар (жниварку соняшникову FS6 (комбайн НХ порошкова окраска передньої частини, планатерний привід Pro Drave 85 Німеччина) у кількості 2-х штук на загальну суму 459600,00 грн. У накладній підставою визначений рахунок-фактура № 0000003 від 24.01.18, який суду не поданий.

У видатковй накладній у графі «отримав» міститься підпис особи (без зазначення прізвища та ініціалів), який скріплений круглою печаткою юридичної особи-відповідача.

Згідно приписів ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Позивач у позовній заяві заявляє про фіктивність правочину, посилаючись на норми ст. 234 ЦК України.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, у п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

За приписами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно зі ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України дає визначення правочину, як дії особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільний кодекс України (ст. 204) установлює презумпцію правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У підставу позову позивач покладає ст. 234 ЦК України, заявляючи про фіктивність правочину. При цьому не зазначає, який саме правочин він вважає фіктивним. Оскільки позивач у позові посилається на накладну № 5 від 24.01.2018, як правочин купівлі-продажу, суд зазначає таке.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним.

Відтак, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач заявляє про відвантаження за накладною № 5 від 24.01.2018 відповідачу товару, який був ним отриманий, але не оплачений.

Тобто, враховуючи виконання зобов`язання позивача стосовно передачі товару іншій стороні (відповідачу), про що заявляє позивач, правочин купівлі-продажу, який підтверджується накладною № 5 від 24.01.2018, не може вважатися судом фіктивним.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 202446482 від 01.03.2020) право приватної власності на нежитлову будівлю основною площею 10081,71 кв.м, загальною площею 10346,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107), розташовану за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Сагайдачного гетьмана, буд. 57/3 належить відповідачу - Товариству з обмеженого відповідальністю "Промисловий Синтез".

Позивач заявляє позовну вимогу про визнання за ним права власності на належне відповідачу нерухоме майно: нежитлову будівлю загальною площею 10346,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Сагайдачного гетьмана, будинок 57/3. При цьому позивач не наводить правових підстав позову за яких суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, що належить відповідачу.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (дал - Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цією статтею також визначені певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Водночас відповідно до статті 8 Основного Закону України в державі визнається і діє принцип верховенства права, одним із проявів якого є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Схожі за змістом правові гарантії наведено і в актах найвищої юридичної сили країн Європейського Союзу.

Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються Цивільним і Господарським кодексами.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначалося вище, позивач просив визнати за ним право власності на майно, що належить відповідачу, при цьому не обґрунтовуючи на підставі яких правових норм він вважає, що право власності на майно має належати йому (позивачу).

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано та не подано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо визнання за ним права власності на спірне майно.

Долучені до матеріалів справи копії договору оренди від 01.01.2017 з додатковою угодою від 01.01.2017, акту прийому-передачі нерухомого майна від 01.01.2017, витягу з плану, договорів про надання поворотної фінансової допомоги № 0918/01 від 21.09.2018, від 24.09.2018 судом до уваги не приймаються, оскільки стосуються правовідношень з іншими юридичними особами.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що належить відповідачу, визнаються судом необґрунтованими та недоведеними, внаслідок чого у позові судом відмовляється повністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 256, пп. 17.5 п. 17 розділу XI Перехідних положень ГПК України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано - 01 липня 2020.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя М.В. Мірошниченко