ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 справа № 914/223/20

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», М. Львів,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ЛАКМА», м. Львів,

про: визнання недійсними окремих положень договору.

Суддя Козак І.Б.

При секретарі Пришляк Ю.-М.

Представники:

Від позивача: не з`явився,

Від відповідача: Михальчишин Н.Л. представник.

На розгляд господарського суду Львівської області Товариством з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» подано позов до Приватного акціонерного товариства «ЛАКМА» про визнання недійсними окремих положень договору.

Ухвалою суду від 30.01.2020 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 25.02.2020 р.

Ухвалою суду від 25.02.2020р. закрито підготовче провадження, призначено на 24.03.2020р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду по даній справі.

Правова позиція позивача.

У судове засідання 23.06.2020р. представник позивача не з`явився. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що пункт 8.3 договору поставки №0107/2017-В, на думку позивача, не відповідає вимогам закону, був нав`язаний відповідачем позивачу та договір укладений під впливом обману. Крім того, п.8.3 договору не є істотною умовою договору поставки її може бути визнаний судом недійсним без визнання недійсним всього договору. тобто, позивач не заперечує дійсність правочину вилому, а лише дійсність пункту 8.3 договору від 14.07.2017р. (в частині встановлення у договору відповідальності покупця перед постачальником у вигляді пені в розмірі 4 облікових ставок НБУ за кожен день прострочення).

Попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить:

- 2500,00 грн. витрати на правову допомогу,

-2102,00 грн. сплачений судовий збір.

Правова позиція відповідача.

Відповідач у судове засідання 23.06.2020р. з`явився, проти позову заперечив з підстав. викладених у відзиві на позов (вх.№7986/20 від 13.02.2020р.). Зазначив, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо визначення розміру пені більше ніж подвійна облікова ставка (в даному договорі 4 облікових ставки за порушення покупцем обов`язку оплати товару більше ніж на 10 календарних днів).

Обставини справи.

14.07.2017 між Приватним акціонерним товариством «Лакма» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе» (покупець) було укладено договір поставки №0107/2017-В.

За цим договором постачальник (відповідач у справі) зобов`язався виготовляти та поставляти покупцю (позивачу у справі) пробку гвинтову поліетиленову для ПЕТ пляшок формату 1881 у асортименті, надалі «Товар», а покупець зобов`язувався приймати та оплачувати товар, у порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 1.1. договору).

Відповідальність сторін за порушення умов договору погоджено у розділі 8 договору поставки.

Так, відповідно до п.8.3 цього договору, за несвоєчасну та (або) у неповному розмірі оплату вартості Товару згідно умов даного Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діятиме в період порушення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

У разі, якщо прострочення платежу триває більше 10 ( десяти) днів, у відповідності до ст. 625 ЦК України Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі 4 облікових ставок НБУ від суми простроченого платежу за кожний день протягом періоду прострочення.

Саме частину 2 пункту 8.3 договору позивач оспорює, зазначаючи, що в цій частині договір був укладений під впливом обману, нав`язаний покупцю, а тому має бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), при чому, позивачем оспорюється лише ця частина пунку 8.3 договору, а не весь договір вцілому.

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.02.2020р. у справі №914/2339/19 задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Лакма», стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе» на користь Приватного акціонерного товариства «Лакма» 654 555,65 грн пені, 9 818,33 грн судового збору у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару за договором поставки №0107/2017-В від 14.07.2017р.

Оцінка суду.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України.

Фактично позивач оспорює частину договору поставки, а саме абз.2 п.8.3 договору: «У разі, якщо прострочення платежу триває більше 10 ( десяти) днів, у відповідності до ст. 625 ЦК України Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі 4 облікових ставок НБУ від суми простроченого платежу за кожний день протягом періоду прострочення». На думку позивача, такий розмір пені (4 облікові ставки) неправомірно перевищує подвійну облікову ставку НБУ і прямо суперечить ст.ст.1,3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», норми якого регламентують розмір пені не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Аналізуючи доводи позивача та заперечення відповідача, суд зазначає таке.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Сторонами у договорі погоджено, що згідно п. 6.2. договору, покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з дати поставки товару, на підставі накладних, підписаних обома сторонами та скріплених печатками (штампами) сторін, отриманих покупцем від постачальника.

Статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п.8.3 цього договору, за несвоєчасну та (або) у неповному розмірі оплату вартості Товару згідно умов даного Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діятиме в період порушення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас, суд зазначає, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір та спосіб визначення встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"

Аналізуючи оспорюваний пункт договору щодо збільшеного розміру пені до 4 облікових ставок НБУ, суд звертає увагу позивача на те, що цей пункт договору був спрямований на те, щоб забезпечити виконання покупцем своїх зобов`язань в частині швидкої оплати товару (до 10 днів). І лише у випадку порушення цього строку покупцем, тобто на 11 день виникнення обов`язку з оплати поставки застосовується спосіб захисту продавця від недобросовісних дій контрагента нарахування пені в розмірі 4 облікових ставки НБУ. Окрему увагу позивача суд звертає на розділ 6 договору «умови і порядок розрахунків за договором», де сторони погодили перерахування коштів за отриманий товар протягом 60 календарних днів з дня поставки товару. Тобто, покупець мав достатньо часу на оплату отриманого товару (два місяці). Зафіксована у договорі пеня за порушення строку оплати товару більше ніж на 10 календарних днів є додатковою гарантією продавця на отримання компенсації за порушення умов договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Суд, беручи до уваги наведені вище положення законодавства про свободу договору, критично оцінює твердження позивача про підписання, зокрема, оскаржуваного пункту договору (щодо збільшеного розміру пені) як укладення цього договору під впливом обману, оскільки діі позивача у цьому зобов`язання свідчать про виконання своїх обов`язків із простроченням на протязі дії всього договору і численні часткові оплати отриманого товару є тому підтвердженням. Жодних доказів обману зі сторони продавця (відповідача у справі) позивачем не подано.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому, стаття 3 цього ж Закону унормовує, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд враховує також і слушні заперечення відповідача, наведені у відзиві на позов, а також п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» про те, що сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

Судом також враховано, що відповідно до частини 2 статті 241 ЦК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Відтак, встановлена у договорі умова про підвищену відповідальність покупця за порушення строків оплати товару більше ніж на 10 днів у вигляді сплати 4 облікових ставок НБУ є правомірною та не порушує прав покупця у цьому зобов`язанні. Враховуючи наведене вище, суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог повністю.

Судові витрати.

Щодо стягнення судових витрат, то сплачений позивачем судовий збір та понесені витрати на правову допомогу в силу вимог ст. 129 ГПК України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 219-221, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

3. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

5. Інформацію у справі, яка розглядається, можна отримати за такою веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 03.07.2020р.

Суддя І.Б. Козак