ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2020 р. Справа№ 910/743/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Коріс Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020

у справі №910/743/20 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб»

до Приватного акціонерного товариства «Коріс Україна»

про стягнення 136 781,21 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» (далі - ПП «ПСМЛ «Ескулаб», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Коріс Україна» (далі - ПрАТ «Коріс Україна», відповідач) про стягнення 136 781,21 грн, з яких 64 745,00 грн основного боргу, 64 745,00 грн штрафу, 6 141,14 грн пені, 544,87 грн інфляційних втрат, 605,20 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання лабораторно-діагностичних послуг застрахованим особам №2801/19 від 28.01.2019 щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/743/20 позов задоволено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у заявленій до стягнення сумі належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ «Коріс Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за нез`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказував на те, що вважаючи за можливе розглянути справу за наявними матеріалами та за відсутності відзиву на позовну заяву, суд не взяв до уваги введений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» карантин, через який відповідач фактично не мав змоги скористатися правовою допомогою та надати відзив та заперечення проти позову, а також направити у судове засідання 16.03.2020 свого представника; судом не враховано змін до Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, відповідно до яких процесуальні строки продовжено на період карантину.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Коріс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/743/20; встановлено, що розгляд апеляційної скарги буде здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено ПП «ПСМЛ «Ескулаб» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що доводи апелянта не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи; ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 було встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов до 10.03.2020; карантин, на який посилається апелянт, був установлений з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, тобто після встановленого судом першої інстанції строку для подання відповідачем відзиву на позовну заяву, а тому твердження відповідача про неможливість скористатися правовою допомогою та надати заперечення проти позову є безпідставними.

Також позивач наголошував на безпідставності посилань апелянта на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на додаткові соціальні та економічні гарантії у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-1Х, який набрав чинності 02.04.2020, тобто вже після прийняття судом першої інстанції рішення від 16.03.2020 у справі №910/743/20.

Крім того, позивач вказує на те, що в апеляційній скарзі відповідачем не наведено жодних доводів, які б спростовували відсутність у нього зобов`язань щодо виконання умов договору в частині сплати заборгованості та штрафних санкцій.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 28.01.2019 ПП «ПСМЛ «Ескулаб» (у тексті договору - виконавець) та ПрАТ «Kopiс Україна» (у тексті договору - замовник) було укладено договір про надання лабораторно-діагностичних послуг застрахованим особам №2801/19 (далі - договір), згідно з п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується забезпечити проведення медичних лабораторних досліджень біологічного матеріалу (далі - послуги) осіб, що мають страхові свідоцтва замовника (застрахованих осіб), в порядку, що передбачений цим договором.

За умовами п. 3.1.1 договору виконавець зобов`язаний забезпечити проведення медичних лабораторних досліджень отриманого матеріалу на сертифікованому обладнанні та видати результати досліджень за переліком та в термін, що наведений у додатку № 1 до цього договору, згідно з направленням (заявою) замовника (додаток № 2) з моменту надходження біологічного матеріалу до лабораторії.

Відповідно до п. 5.1 договору вартість послуг та терміни виконання досліджень, що надає виконавець, на момент складання договору, визначається в додатку № 1 (прейскурант на послуги), який є його невід`ємною частиною до цього договору.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Виконавець щомісячно оформляє рахунок-фактуру на оплату фактично наданих послуг та акт прийому-передачі виконаних робіт (п. 5.3 договору).

Посилаючись на те, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснив оплату за надані послуги, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення основного боргу та нарахованих на нього пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення ПП «ПСМЛ «Ескулаб» та ПрАТ «Kopiс Україна» договору про надання лабораторно-діагностичних послуг застрахованим особам №2801/19 від 28.01.2019 було спрямоване на отримання останнім таких послуг та одночасного обов`язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції по наданню послуг підтверджується первинними бухгалтерськими документами, зокрема, актами наданння послуг, які повинні відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За змістом п. 5.3 договору сторони передбачили, що виконавець щомісячно оформляє рахунок-фактуру на оплату фактично наданих послуг та акт прийому-передачі виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2019 за результатами наданих у липні 2019 року послуг, позивачем було сформовано та виставлено відповідачеві рахунок на оплату №255 на загальну суму 26 260,00 грн, відповідно до якого позивачем було проведено 220 лабораторних аналізів для застрахованих осіб відповідача.

06.08.2019 вказаний рахунок було надіслано відповідачеві разом із актом надання послуг №16605 від 31.07.2019 рекомендованим відправленням.

Акт надання послуг №16605 від 31.07.2019 на суму 26 260,00 грн підписаний відповідачем без зауважень щодо обсягу та якості наданих позивачем у липні 2019 року послуг.

31.08.2019 за результатами наданих у серпні 2019 року послуг позивачем було сформовано та виставлено відповідачеві рахунок на оплату №304 на загальну суму 16 585,00 грн, відповідно до якого позивачем було проведено 144 лабораторних аналізів для застрахованих осіб відповідача.

14.09.2019 вказаний рахунок було надіслано відповідачеві разом із актом надання послуг №19395 від 31.08.2019 рекомендованим поштовим відправленням №99, яке отримано відповідачем 16.09.2019, що підтверджується витягом із реєстру поштових відправлень ПАТ «Укрпошта».

Акт надання послуг №19395 від 31.08.2019 на суму 16 585,00 грн підписаний відповідачем без зауважень щодо обсягу та якості наданих позивачем у серпні 2019 року послуг.

Отже, позивачем на виконання умов договору у липні-серпні 2019 року було надано відповідачеві послуги на загальну суму 42 845,00 грн, що підтверджується вищевказаними актами надання послуг, підписаними уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, оформленими відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 № 88, які є належними та допустимими доказами на підтвердження факту надання позивачем послуг відповідачеві та виникнення в останнього обов`язку здійснити їх оплату.

Крім того, 30.09.2019 за результатами наданих у вересні 2019 року послуг, позивачем було сформовано та виставлено відповідачеві рахунок на оплату №344 на загальну суму 18 295,00 грн, відповідно до якого позивачем було проведено 167 лабораторних аналізів для застрахованих осіб відповідача.

07.10.2019 вказаний рахунок було надіслано відповідачеві разом із актом надання послуг №22027 від 30.09.2019 рекомендованим поштовим відправленням № 876, яке отримано Відповідачем 15.10.2019, що підтверджується витягом із реєстру поштових відправлень ПАТ «Укрпошта».

Проте, зазначений акт надання послуг за вересень 2019 року відповідачем не було повернуто на адресу виконавця та так само не було надано письмових зауважень до якості наданих послуг.

31.10.2019 за результатами наданих у жовтні 2019 року послуг позивачем було сформовано та виставлено відповідачеві рахунок на оплату №408 на загальну суму 3 605, 00 грн, відповідно до якого позивачем було проведено 33 лабораторних аналізи для застрахованих осіб відповідача.

16.11.2019 вказаний рахунок було надіслано відповідачеві разом із актом надання послуг №24969 від 31.10.2019 цінним листом з описом вкладення з реєстраційним номером № 960, який отриманий відповідачем 21.11.2019, що підтверджується витягом із реєстру поштових відправлень ПАТ «Укрпошта».

Однак, зазначений акт надання послуг за жовтень 2019 року відповідачем не було повернуто на адресу виконавця та так само не було надано письмових зауважень до якості наданих послуг.

Разом з тим, умовами п.п. 5.4-5.5 договору сторони встановили, що замовник зобов`язаний звірити та підписати акт прийому-передачі виконаних робіт протягом трьох робочих днів; у разі неотримання виконавцем в передбачений у п. 5.4 договору термін підписаного акту прийому-передачі виконаних робіт чи обґрунтованого заперечення, акт вважається узгодженим та підлягає оплаті.

Зважаючи на умови договору та з огляду на відсутність зауважень щодо наданих позивачем у вересні та жовтні 2019 року лабораторно-діагностичних послуг, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що акти наданих послуг за вересень 2019 року на суму 18 295,00 грн та за жовтень 2019 року на суму 3 605,00 грн, направлені на адресу ПрАТ «Kopiс Україна», вважаються підписаними, а вартість наданих за ними послуг підлягає оплаті у відповідності до умов договору.

Таким чином, враховуючи сукупність наявних у справі доказів, судом першої інстанції правильно встановлено факт надання протягом спірного періоду з липня по жовтень 2019 року відповідачеві послуг на загальну суму 64 745,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 5.4 договору сторони погодили, що замовник зобов`язаний оплатити фактично отримані послуги шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок виконавця згідно з рахунком-фактурою протягом семи банківських днів з дати отримання акту прийому-передачі виконаних робіт, або надіслати свої заперечення до акту прийому-передачі виконаних робіт.

Проте, в порушення умов укладеного сторонами договору, відповідач надані протягом спірного періоду позивачем лабораторно-діагностичні послуги не оплатив, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за надані послуги на момент ухвалення оскаржуваного рішення склав 64 745,00 грн.

Жодних доказів оплати відповідачем наданих позивачем за договором послуг матеріали справи не містять та відповідачем ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що отримання послуг відповідачем не заперечується, а позивачем належними та допустимими доказами доведено настання строку здійснення їх оплати, водночас, доказів оплати наданих позивачем послуг відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 64 745,00 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 6 141,14 грн пені, нарахованої за період прострочення за кожним окремим актом надання послуг, починаючи з 21.08.2019 по 15.01.2020, а також 64 745,00 грн штрафу.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно з п. п. 1, 3 якого платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

У пункті 6.2 договору сторони погодили, що за несвоєчасну сплату наданих виконавцем послуг замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, вираженої у річних відсотках, за кожний календарний день затримки платежу.

Згідно з п. 6.3 договору за затримку оплати наданих послуг більш ніж на 30 днів замовник, крім пені, сплачує виконавцю штраф в розмірі суми заборгованості.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши надані позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі є правильними, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 141,14 грн пені та 64 745,00 грн штрафу.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 544,87 грн інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з вересня по листопад 2019 року, та 605,20 грн 3% річних, нарахованих за кожним окремим актом надання послуг за загальний період з 21.08.2019 по 15.01.2020.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, стягнення з відповідача на користь позивача процентів річних та інфляційних втрат є правомірним.

Перевіривши надані позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі є правильними, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 605,20 грн 3% річних та 544,87 грн інфляційних втрат.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог повністю, а саме, стягнення з ПрАТ «Коріс Україна» на користь ПП «ПСМЛ «Ескулаб» 64 745,00 грн основного боргу, 64 745,00 грн штрафу, 6 141,14 грн пені, 544,87 грн інфляційних втрат та 605,20 грн 3% річних.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке, на думку відповідача, виявилось в ухваленні оскаржуваного рішення за відсутності відзиву на позовну заяву за наявними матеріалами справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 8-9 статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно зі ст. 178 ГПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Отже, строк для подання відзиву на позовну заяву встановлюється судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 відкрито провадження у справі №910/743/20, встановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 16.03.2020 та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов до 02.03.2020, а також попереджено відповідача про те, що у разі ненадання відзиву на позов, справа, згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України, буде розглянута за наявними в ній матеріалами.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 про відкриття провадження у справі №910/743/20 було направлено відповідачеві рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 3150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5, корпус 10-А, 5-й поверх, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням ПрАТ «Коріс Україна».

Вказана ухвала не була отримана відповідачем, про що свідчить повернення на адресу суду поштового відправлення - конверту з ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №910/743/20, без зазначення причин невручення.

Згідно з п. 11 ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Колегія суддів зазначає, що у разі надіслання судових рішень за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З огляду на наведене, враховуючи, що судом першої інстанції здійснено необхідні заходи щодо повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду, а саме, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі за адресою ПрАТ «Коріс Україна», зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про призначене судове засідання та встановлений йому строк на подання відзиву на позовну заяву.

За приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач правом на подання відзиву на позов як у визначений судом строк, так і поза його межами, не скористався, у зв`язку з чим саме на ньому лежить тягар несення негативних наслідків, пов`язаних з ігноруванням можливості на вільну реалізацію своїх прав на належний судовий захист, якому сприяв під час розгляду справи суд першої інстанції.

Посилання апелянта на запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» карантин, через який відповідач фактично не мав змоги скористатися правовою допомогою та надати відзив на позовну заяву, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вказаною постановою карантин установлений з 12.03.2020, тобто після встановленого судом першої інстанції строку для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Також безпідставними є посилання апелянта на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на додаткові соціальні та економічні гарантії у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-1Х, яким, зокрема, внесені зміни до ГПК України в частині продовження процесуальних строків під час дії карантину, адже вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020, тобто вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Крім того, як правильно вказує позивач, в апеляційній скарзі відповідачем не наведено жодних доводів, які б спростовували відсутність у нього зобов`язань щодо виконання умов договору в частині сплати заборгованості та штрафних санкцій, тобто, не зазначено, яким чином подання відзиву на позовну заяву та участь представника відповідача у судовому засіданні вплинуло б на правильність вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримані вимоги процесуального закону щодо надання відповідачеві права на надання відзиву і відповідних доказів до нього.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги те, що відповідач не скористався своїм процесуальними правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом першої інстанції строк, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги про порушення процесуальних прав відповідача, у зв`язку з розглядом даної справи за наявними в ній матеріалами.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/743/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПрАТ «Коріс Україна» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Коріс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/743/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 у справі №910/743/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/743/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова