РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.07.2020Справа № 910/2483/20
За позовом Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника

до Музею книги та друкарства України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про визнання договору укладеним

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники сторін:

від позивача Прокопенко І.І.

від відповідача Бочковська В.Г., Грибков М.Є.

від третьої особи Гармашов Б.С .

В судовому засіданні 02.07.2020 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Музею книги та друкарства України зобов`язання укласти договір.

Позовні вимоги мотивовані необхідністю укладенням договорів оренди нерухомого майна у відповідності до діючого законодавства.

Ухвалою суду від 24.02.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

28.02.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 14.02.2020 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 04.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09.04.2020 та залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву.

09.04.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, договори позички, на підставі яких відповідач користується нерухомим майном не були укладені на певний строк, а тому вони не підлягали нотаріальному посвідченню. Крім того, обов`язок з нотаріального посвідчення договору покладається на позивача, який фактично від цього ухилився. Відповідач зазначає, що він правомірно користується нерухомим майном та просить відмовити у позові повністю.

09.04.2020 підготовче засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. у щорічній відпустці.

Ухвалою суду від 28.04.2020 призначено підготовче засідання на 28.05.2020.

Ухвалою суду від 04.05.2020 виправлено описку в ухвалі суду від 28.04.2020.

Ухвалою суду від 28.05.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 02.07.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 02.07.2020 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Представник третьої особи підтримав позовні вимоги.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Представник третьої особи просив позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Київською міською радою 26.05.2005 прийнято рішення № 410/2986 " Про надання згоди Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на передачу в безоплатне користування (позичку) нерухомого майна на вулиці Січневого Повстання, 21", згідно якого вирішено: надати згоду Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на передачу в безоплатне користування (позичку) нерухомого майна на вулиці Січневого Повстання, 21, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплене на праві оперативного управління за заповідником: Музею книги і друкарства України: - корпус N 9 (друкарня) загальною площею 1455,0 кв. м; - корпус N 10 (словолитня) загальною площею 159,0 кв. м.

Позивачем до матеріалів справи долучено договір безоплатного користування (позички) приміщення пам`ятки архітектури "Друкарня" корпус № 9 (охоронний № 4/9) від 29.12.2005, укладений між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (заповідник) та Музеєм книги та друкарства України (музей), згідно п. 1.1 якого відповідно до рішення Київської міської ради від 26.05.2005 № 410/2986 заповідник передає, а музей приймає у безоплатне користування (позичку) приміщення пам`ятки архітектури "Друкарня" корпус № 9 (охоронний № 4/9) загальною площею 1455 кв. м, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплена на праві оперативного управління за заповідником та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Січневого повстання, 21, з метою використання - відповідно до статутної діяльності музею та згідно рішення Київради.

Для передачі та повернення майна сторони складають та підписують акт приймання-передачі. Набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору музей має право користуватись майном відповідно до цього договору і призначення майна, а п. 3.2.1, 3.2.4 договору зобов`язується використовувати майно виключно за призначенням, забезпечувати збереження майна, здійснювати його поточний ремонт та утримувати у належному санітарному, протипожежному та технічному стані.

Заповідник має право контролювати наявність, стан та цільове використання майна та утримання його у належному стані; виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання (п. 4.1 договору).

Одностороння відмова від виконання умов договору не допускається . Зміна умов договору або розірвання договору може здійснюватися лише за погодженням сторін, крім випадків, передбачених пунктом 7.2 договору. Договір може бути розірваний заповідником в односторонньому порядку у разі виявлення ним недоцільного використання майна або його утримання у неналежному стані, після відповідного попередження. Дія договору припиняється у разі: прийняття рішення про це за згодою сторін або за рішенням господарського суду; ліквідація музею, ліквідація заповідника та в інших випадках передбачених законодавством. Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами (п. 7.1-7.4 договору).

Визначене у договорі майно було передано позивачем відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.12.2005.

Також до матеріалів справи долучено договір безоплатного користування (позички) приміщення пам`ятки архітектури "Словолитня" корпус № 10 (охоронний № 4/43) від 29.12.2005, укладений між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (заповідник) та Музеєм книги та друкарства України (музей), згідно п. 1.1 якого відповідно до рішення Київської міської ради від 26.05.2005 № 410/2986 заповідник передає, а музей приймає у безоплатне користування (позичку) приміщення пам`ятки архітектури "Словолитня" корпус № 10 (охоронний № 4/43) загальною площею 159 кв. м, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплена на праві оперативного управління за заповідником та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Січневого повстання, 21, з метою використання - відповідно до статутної діяльності музею та згідно рішення Київради.

Для передачі та повернення майна сторони складають та підписують акт приймання-передачі. Набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору музей має право користуватись майном відповідно до цього договору і призначення майна, а п. 3.2.1, 3.2.4 договору зобов`язується використовувати майно виключно за призначенням, забезпечувати збереження майна, здійснювати його поточний ремонт та утримувати у належному санітарному, протипожежному та технічному стані.

Заповідник має право контролювати наявність, стан та цільове використання майна та утримання його у належному стані; виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання (п. 4.1 договору).

Одностороння відмова від виконання умов договору не допускається . Зміна умов договору або розірвання договору може здійснюватися лише за погодженням сторін, крім випадків, передбачених пунктом 7.2 договору. Договір може бути розірваний заповідником в односторонньому порядку у разі виявлення ним недоцільного використання майна або його утримання у неналежному стані, після відповідного попередження. Дія договору припиняється у разі: прийняття рішення про це за згодою сторін або за рішенням господарського суду; ліквідація музею, ліквідація заповідника та в інших випадках передбачених законодавством. Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами (п. 7.1-7.4 договору).

Визначене у договорі майно було передано позивачем відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.12.2005.

Рішенням Київської міської ради від 15.07.2010 № 1286/4724 "Про надання згоди на безоплатну передачу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника до державної власності " (зі змінами) вирішено: надати згоду на безоплатну передачу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з комунальної власності територіальної громади міста Києва у державну власність до сфери управління Міністерства культури і туризму України. Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити в установленому порядку передачу згідно з пунктом 1 цього рішення. Національний музей українського народного декоративного мистецтва, Музей театрального, музичного та кіномистецтва України, Музей книги і друкарства України продовжують розміщуватись в займаних приміщеннях на території Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, а у разі виникнення необхідності їх переселення Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), Головному управлінню культури виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) спільно з Міністерством культури України забезпечити переселення виключно у рівноцінні приміщення комунальної або державної форм власності для належного функціонування цих музеїв.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 № 1897-р "Про передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність" прийнято пропозицію Міністерства культури і туризму та Київської міської ради щодо передачі цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору, що розташований на території цього заповідника, у державну власність з віднесенням їх до сфери управління зазначеного Міністерства.

Наказом Міністерства культури та туризму України від 29.10.2010 № 990/0/16-10 " Про передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору у державну власність" (зі змінами) створено комісію з питань передачі цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору у державну власність з віднесенням до сфери управління Міністерства культури України у складі згідно з додатком. Наказано Комісії з питань приймання-передачі здійснити приймання-передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору із власності територіальної громади м. Києва у державну власність до сфери управління Міністерства культури України та подати акт приймання-передачі на затвердження до Міністерства культури України.

Наказом Міністерства культури України від 01.10.2012 № 1079 "Про затвердження актів приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору, що розташований на території Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність наказано: затвердити акти приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність; закріпити за Національним Києва-Печерським історико-культурним заповідником на праві оперативного управління цілісний майновий комплекс Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника та будівлю Успенського собору згідно з актами приймання-передачі.

До наказу долучено акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність, до складу об`єкту в тому числі входять "Друкарня" (корпус № 9) та "Словолитня" (корпус № 10).

Відповідно до ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 20.03.2018 № 04-25/245, в якому повідомив про передачу нерухомого майна, яким користується відповідач з комунальної у державну власність та необхідність укладення договору оренди державного майна згідно чинного законодавства. Майно закріплено за позивачем на праві оперативного управління.

У відповідь на вказаний лист відповідач направив позивачу лист від 16.04.2018 № 060/40-120, в якому зазначив, що правовідносини щодо користування музеєм нерухомим майном слід врегулювати згідно Закону України "Про музеї та музейну справу".

Згідно листа позивача відповідачу від 10.05.2019 № 04-25/364, в якому зазначено про нікчемність договорів позички, оскільки, вони не були нотаріально посвідчені. Зазначено про необхідність укладення договору оренди державного майна. В додатку до листа вказано проект договору оренди (докази направлення листа відсутні). До матеріалів справи долучено лист відповідь від 12.06.2019 № 060/40-288, в яких музей наполягає на тому, що майно має бути передано йому в оперативне управління на відсутності підстав для припинення користування музеєм нерухомим майном.

До матеріалів справи долучено повідомлення-претензію від 03.12.2019 № 04-25/830, в якому позивач повідомляв відповідача про нікчемність договорів позички та просив звільнити займані приміщення до 31.12.2019, або звернутись до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з відповідним проектом договорів оренди на займані приміщення (докази направлення повідомлення суду не надані). У відповідь на повідомлення відповідач надав відповідь від 04.12.2019 № 060/40-638, в якому зазначив про незаконність вимог позивача.

До матеріалів справи долучено листи позивача до відповідача про направлення проектів договорів на відшкодування експлуатаційних видатків на утримання нерухомого майна на 2019 рік з проханням повернути підписаний примірник позивачу. Докази направлення суду не надані, проте у відзиві відповідач не заперечує, що відповідні проекти йому надавались, проте не були підписані з боку відповідача. Крім того, до матеріалів справи надано лист відповідь від 04.04.2019 № 060/40-161 з відмовою підписати договір на відшкодування витрат на експлуатацію нерухомого майна, оскільки, між сторонами відсутній договір оренди. Також музей не заперечував проти своєї участі у відшкодуванні експлуатаційних витрат за 2019 рік, проте не вбачав підстав для підписання відповідних договорів.

В листі відповідача від 04.12.2019 № 060/40-637 адресованому РВ ФДМ України по місту Києву, Національному Києва-Печерському історико-культурному заповіднику та Міністерству культури України зазначено, що відповідач наразі правомірно на підставі договорів позики та рішення Київської міської ради користується нерухомими майном та ініціював укладення договорів оренди, натомість вважає, що приміщення музею мають бути передані в оперативне управління, як то передбачено спеціальним законом.

Згідно листа РВ ФДМ України по місту Києву від 03.10.2019 № 30-10/7992 зазначено, що позивач повинен привести у відповідність правовідносини між ним та музеєм.

10.10.2019 РВ ФДМ України по місту Києву звернулось до позивача, відповідача та Міністерства культури України з листом № 30-04/8202 "Щодо передачі в оренду державного нерухомого майна" щодо необхідності надання музеєм документів для укладення договору оренди державного нерухомого майна згідно Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Спір виник з приводу укладення договору оренди користування нерухомим майном, що належить до державної власності.

Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 04.06.2019 щодо неналежного способу захисту шляхом звернення з позовом про визнання недійсним нікчемного договору. Вказаною постановою позивач обґрунтовує відсутність підстав для визнання договорів позички, які на його думку є нікчемними, в судовому порядку недійсними і про обов`язок суду при розгляді справи встановити у мотивувальній частині рішення обставини щодо суперечності правочинів закону і відповідно їх нікчемність.

Суд відзначає, що у вищезазначеній постанові вказано, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже оцінка правочинів на їх відповідність закону (нікчемність) здійснюється судом у спорах, пов`язаних з правовими наслідками недійсності правочинів, що в даному випадку означає встановлення наявності чи відсутності у відповідача права користування нерухомим майном. Отже спір, з приводу визнання укладеними договорів оренди не є спором про наслідки недійсності договорів позички, на підставі яких відповідач користується нерухомим майном, а тому в предмет доказування в даній справі не входять обставини щодо правомірності (дійсності) договорів позички.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 181 ГК України Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В ч. 7 ст. 179 ГК України, зазначено, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормами нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Наказом Фонду державного майна України "Про затвердження договорів оренди" від 23 серпня 2000 р. № 1774 затверджено Типовий договір оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства (структурного підрозділу підприємства), Типовий договір оренди індивідуально визначеного майна (нерухомого або іншого), що належить до державної власності, та Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідно до ч. 4 ст. 179, ч. 3 ст 184 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинна на момент виникнення правовідносин редакція) договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинна на момент виникнення правовідносин редакція) орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинна на момент виникнення правовідносин редакція) ініціатива щодо оренди майна може виходити від фізичних та юридичних осіб, які можуть бути орендарями відповідно до статті 6 цього Закону, пропозиція може надходити від орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону. Орендодавець може оголосити про передачу майна в оренду в порядку, встановленому цим Законом. Фонд державного майна України щодо державного майна, а органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування, щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим, або комунального майна формують щороку на підставі інформації органів, уповноважених управляти відповідним майном, переліки цілісних майнових комплексів підприємств та їх структурних підрозділів і нерухомого майна, що може бути передано в оренду. Зазначені переліки оприлюднюються в засобах масової інформації та на офіційних веб-сайтах орендодавців.

Як вбачається з матеріалів справи жодна зі сторін договору не ініціювала укладення договору оренди нерухомого майна у передбачений чинним законодавством спосіб.

З 01.02.2020 набув чинності новий Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в чинній редакції) суб`єктами орендних відносин є: орендар; орендодавець; балансоутримувач; уповноважений орган управління; представницький орган місцевого самоврядування або визначені ним органи такого представницького органу; Кабінет Міністрів України або орган державної влади, визначений Кабінетом Міністрів України. Орендодавцями є: а) Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна); б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим; в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності; г) балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Отже орендодавцем нерухомого майна, що належить до державної власності і є предметом спору є Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (як і зазначено в проекті договору оренди, долученому до матеріалів справи).

Стаття 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає етапність передачі в оренду державного та комунального майна передбачає: прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду; внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС; прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків; опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС; розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди. Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду (далі - Порядок передачі майна в оренду) визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією. Особливості передачі в оренду комунального майна, передбачені цим Законом, додатково можуть визначатися рішенням представницьких органів місцевого самоврядування з урахуванням вимог і обмежень, передбачених цим Законом і Порядком передачі майна в оренду.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" ініціаторами оренди майна можуть бути потенційний орендар, балансоутримувач, уповноважений орган управління та/або орендодавець.

Отже чинним законодавством передбачено порядок (процедуру) укладення договорів оренди державного майна, яка також не була дотримана сторонами спору.

З огляду на вищезазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, учасниками спору не було дотримано процедуру укладення договорів оренди, що свідчить про передчасність звернення до суду. Також суд відзначає, що сторонами договору оренди є РВ ФДМ України по місту Києву та Музей книги і друкарства України, в зв`язку з чим спір з приводу укладення договору оренди стосується саме цих суб`єктів.

Крім того, суд відзначає, що відповідач є специфічним суб`єктом правовідносин, діяльність якого регламентовано спеціальним законом.

Згідно ст. 14 Закону України "Про музеї та музейну справу" власники музеїв зобов`язані забезпечувати їх будівлями (спорудами), збудованими за спеціальними проектами, або іншими впорядкованими приміщеннями, що відповідають вимогам функціонування музеїв, а також відповідним обладнанням та транспортом. Приміщення музеїв, що є у державній чи комунальній власності, передаються їм на праві оперативного управління. Воно може бути вилучене лише за умови надання музею іншого рівноцінного приміщення. У разі вилучення приміщення музею, що є пам`яткою культурної спадщини, рішення про його вилучення приймається за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Музеям надається пріоритетне право на використання споруд, комплексів (ансамблів) та визначних місць, що є пам`ятками культурної спадщини.

З огляду на вищезазначене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Решта доводів сторін досліджена судом, однак не спростовується, як такі, що не впливають на предмет доказування у даній справі, з огляду на не дотримання позивачем процедури укладення додаткової угоди.

На підставі ст. 129 ГПК України, судовий збір покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (01015, м. Київ, вул. Лаврська, 9, корпус 8, ідентифікаційний код 20073260) до Музею книги і друкарства України (01015, м. Київ, вул. Лаврська, 9, корпус 9,10, ідентифікаційний код 32071439) про зобов`язання відповідача укласти договір оренди на займані приміщення державної власності (корпус № 9 (друкарня) та № 10 (словолитня)) по вулиці Лаврська, 9, м. Київ, на основі типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду Державного майна України від 23.08.2000 № 1774 у редакції, що додається - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 09.07.2020

Суддя І.В.Усатенко