УХВАЛА

24 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/3202/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.,

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 (колегія суддів у складі: Тихий П.В. головуючий, Ільїн О.В., Сіверін В.І.)

за позовом Харківської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко"

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КОСМО МОЛ"

за участю:

Фізичної особи-підприємця Бабуджана Андрія Павловича,

Фізичної особи-підприємця Бондалєтова Анатолія Івановича

про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки

за участю:

позивача: Ворожбянов А.М. (самопредставництво)

відповідача: Мица Ю.В. (адвокат)

особа, що бере участь у справі: Бондалєтов А.П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Харківська міська рада (далі-позивач) звернулася у суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко" (далі-відповідач), згідно якого просила розірвати договір оренди землі, який укладено 27.10.2005 між позивачем та відповідачем (далі-договір), та зобов`язати відповідача повернути територіальній громаді міста Харкова в особі позивача земельну ділянку площею 2,2500 га, кадастровий номер :02:043:0043, яка розташована по просп. П`ятдесятиріччя ВЛКСМ (на теперішній час просп. Ювілейний), 24/88-А у м.Харкові (далі - земельна ділянка) з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови оренди земельної ділянки, яке полягає у здійсненні ним самовільного будівництва на орендованій земельній ділянці всупереч умовам договору, тому наявні підстави для розірвання договору оренди землі та її повернення в судовому порядку.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.11.2019 (суддя Прохоров С.А.), в позові відмовлено.

2.2. Свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не довів належними та допустимим доказами підстав для розірвання договору, оскільки здійснення самовільної забудови земельної ділянки не може вважатись порушенням умов договору та підставою для його розірвання і повернення об`єкта оренди.

2.3. Оскарженою постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2020, вказане рішення суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Апеляційні провадження за апеляційними скаргами їх заявників закрито.

2.4. Апеляційний суд виходив з того, що позивач довів наявність обставин, які є підставою для розірвання договору оренди землі з огляду на порушення його умов відповідачем.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вказану постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

3.2. В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилався на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17, від 17.04.2018 у справі № 200/11343/24-ц, у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 924/1032/17, від 13.11.2019 у справі № 686/22924/16-ц, від 27.12.2019 у справі № 573/595/17, від 08.05.2019 у справі № 160/7887/18.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказану постанову суду, посилаючись на те, що апеляційним судом у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги її не спростовують.

4. Мотивувальна частина

4.1. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.

4.2. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому під висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду слід розуміти такий, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

4.3. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.4. У даній справі, судове рішення у якій переглядається у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій розглянуто спір про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки, а позов обґрунтовано тим, що відповідач порушив умови оренди земельної ділянки, порушення полягає у здійсненні ним самовільного будівництва на орендованій земельній ділянці всупереч умовам договору.

Так, судами встановлено, що відповідно до п. 15 договору оренди земельна ділянка передана в оренду для завершення будівництва торговельно-виставочного центру та будівництва торговельно-виставочного центру з автостоянкою. Відповідно до п. 17 договору умовою збереження стану об`єкта оренди є заборона самовільної забудови земельної ділянки.

Також судом апеляційної інстанції встановлено факт наявності 21 двоповерхових будівель торгівельного призначення, які цілком або частково знаходяться на вказаній земельній ділянці, та які в порушення умов договору оренди землі збудовано відповідачем самочинно, без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без розробленого та затвердженого проекту, без забезпечення здійснення авторського та технічного нагляду, в ході перевірки відповідачем не представлено документів, що засвідчують право на виконання будівельних робіт чи документ, що засвідчує прийняття 21 нежитлової будівлі - торговельних павільйонів або їх частин, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер :02:043:0043, до експлуатації.

За цих обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновків про наявність правових підстав для розірвання договору оренди землі та її повернення в судовому порядку.

4.5. У касаційній скарзі скаржник як підставу для касаційного оскарження зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, Верховного Суду України та Вищого господарського суду України.

4.6. Посилання скаржника як на підставу для такого оскарження на постанову Верховного Суду України зі справи №6-1449цс17 від 11.10.2017 не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судових рішень оскільки у цій справі Верховним Судом України переглянуто судове рішення зі спору про розірвання договору оренди землі з підстав того, що відповідно умов договору обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексації, однак усупереч умовам договору виплата орендної плати проводиться без урахування індексації, що призвело до неповної виплати орендної плати відповідно до умов договору.

4.7. У справі № 912/1385/17, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі як на підставу для такого оскарження, переглянутій Великою Палатою Верховного Суду, було розглянуто спір про розірвання договору з підстав систематичного невнесення орендної плати, що є відмінним від обставин та предмету спору у справі, що переглядається.

4.8. У справі №924/1032/17, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі як на підставу для оскарження постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що зміна об`єкта будівництва на орендованій земельній ділянці, що була надана саме під будівництво в межах відповідної категорії земель, не є зміною її цільового призначення, отже правовідносини не є подібними.

4.9. Також як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на постанову Вищого господарського суду України від 05.08.2008 зі справи №7/34пд, однак згідно пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України постанови цього суду не передбачені у якості підстав для касаційного оскарження, у вказаній нормі.

Отже зважаючи на виключний перелік підстава касаційного оскарження, наведений у п.1 ч.2 ст. 287 цього кодексу, у скаржника із наведених підстав право касаційного оскарження не виникло, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для розгляду по суті касаційної скарги у цій частині.

4.10. Безпідставним є посилання скаржника на справу №200/11343/24-ц, оскільки така справа не існує і в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.

4.11. Посилання скаржника як на підставу для такого оскарження на постанови Верховного Суду з посиланням на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норм права без урахування висновку Верховного Суду щодо недобросовісних дій позивача в супереч його поведінки безпідставні, оскільки вирішуючи спір у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив із погоджених сторонами умов договору оренди, зокрема пунктів 7, 17, 30, згідно яких орендарю заборонено без згоди орендодавця, дозволу на виконання робіт та без введення в експлуатацію (тобто самочинно) зводити будівлі і споруди на земельній ділянці :02:043:0043. Отже правовідносини не є подібними.

4.12. У справі №160/7887/18, на яку скаржник посилається у касаційній скарзі як на підставу для оскарження постанови суду апеляційної інстанції, Верховним Судом було переглянуто у касаційному порядку ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 27.02.2019. При цьому Третій апеляційний адміністративний суд цією ухвалою повернув апеляційну скаргу з тих підстав, що копія довіреності не є належним документом, що підтверджує право особи, яка підписала апеляційну скаргу.

Верховний Суд не погодився з такими висновками суду апеляційної інстанції, зазначивши що цей суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги, що потягнуло порушення норм процесуального права та постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Отже правовідносини не є подібними.

4.13. У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

4.14. При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

4.15. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

4.16. За вказаних обставин оскільки законодавцем обмежено доступ до касаційного суду щодо касаційного оскарження, а відповідно і на касаційний перегляд судових рішень, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України, суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав виходячи із доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі, для перегляду у касаційному порядку судового рішення, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2020.

4.17. Сплачена відповідачем сума судового збору за подання касаційної скарги в силу положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Концерн АВЕК та Ко" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 у справі Господарського суду Харківської області № 922/3202/19, закрити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов