ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2020м. ДніпроСправа № 904/174/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: Сігало О.М.;

від позивача: Сігало В.Л.;

від відповідача: Корсун А.М.;

від відповідача: Авдієнко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни (м. Нікополь, Дніпропетровської області)

до Корсуна Андрія Миколайовича (м. Нікополь, Дніпропетровської області)

про стягнення суми неустойки за несвоєчасне повернення приміщення з оренди у розмірі 188 067 грн. 00 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2020 року Фізична особа-підприємець Сігало Ольга Миколаївна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Корсуна Андрія Миколайовича (далі - відповідач) суму неустойки за несвоєчасне повернення приміщення з оренди у розмірі 188 067 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 у справі №904/3587/18, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.10.2019, відмовлено у задоволенні первісних вимог Фізичної особи-підприємця Корсуна Андрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни про зобов`язання прийняти спірне майно з оренди; зустрічні позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни задоволені у повному обсязі, а саме: стягнуто з Фізичної особи-підприємця Корсуна Андрія Миколайовича на користь Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни суму основного боргу, суму пені, інфляційних втрат, судового збору та зобов`язано Фізичну особу-підприємця Корсуна Андрія Миколайовича повернути з оренди приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 Фізичній особі-підприємцю Сігало Ользі Миколаївні по акту прийому-передачі приміщення з оренди.

Так, в порядку частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України вказаним рішенням по справі встановлені факт припинення договору найму (оренди) станом на 31.08.2018, який тягне за собою виникнення у відповідача зобов`язання повернути майно з моменту припинення договору найму (оренди).

Фактичне виконання вищевказаного рішення суду та повернення орендованого приміщення власникові відбулось лише під час примусового виконання наказу суду згідно з актом державного виконавця від 13.11.2019 та відповідного підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення з оренди № 2 від 13.11.2019.

Отже, на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення, а саме: з 01.09.2018 до 13.11.2019 у сумі 187 633 грн. 00 коп. При цьому, як було пояснено представником позивача у судовому засіданні, у прохальній частині позовної заяви позивачем помилково було заявлено до стягнення неустойку в сумі 188 067 грн. 00 коп., оскільки, як вбачається з долученого до позовної заяви розрахунку за період з 01.09.2018 до 13.11.2019 неустойка складає 187 633 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 05.02.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 04.03.2020.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 10954/20 від 03.03.2020), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне:

- рішенням суду встановлено, що протягом 2018 року відповідач неодноразово звертався до позивача з пропозицією прийняти приміщення, натомість позивач вводив відповідача в оману з приводу строку дії договору, вказуючи, що дія договору оренди закінчується у листопаді 2018 року;

- у позовній заяві позивач недостовірно зазначив про те, що у листі № 7 від 27.08.2018 ним було запропоновано саме відповідачу визначити дату та час повернення нежитлового приміщення з оренди. Разом з цим, позивач сам не визначив дату та час повернення нежитлового приміщення та не повідомив відповідача про них;

- враховуючи попередні неодноразові твердження позивача про дію договору оренди до листопада 2018 року, відповідач був введений в оману щодо строку дії договору, а станом на 12.09.2018 у Господарському суді Дніпропетровської області вже перебувала справа №904/3587/18 та вважаючи, що вказаним листом позивач намагається отримати додаткові аргументи під час розгляду справи, відповідач висловив своє бачення саме нормативного регулювання відносин між ним та позивачем, але не відмовлявся від своїх позовних вимог щодо спонукання позивача на прийняття орендованого майна на запропонованих ним умовах або в судовому порядку;

- починаючи з 19.06.2018 у позивача було два примірники акта приймання-передачі №2, підписаних з боку відповідача; також в той же період часу поштовий кур`єр намагався вручити позивачеві ключі від приміщення;

- позивач мав можливість в будь-який час підписати акт приймання-передачі або запросити відповідача для передачі приміщення; вказане свідчить про явне та однозначне прагнення відповідача повернути орендоване приміщення та ухилення позивача від його отримання;

- позивачем не надано жодного доказу факту користування приміщенням протягом всього періоду, який він вказує та відсутня прострочка, оскільки відповідно до частини 4 статті 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора;

- відносно судових витрат, то позивачем не підтверджено наявність витрат на правову допомогу, оскільки відсутні документи, що підтверджують факт сплати або виникнення зобов`язання з їх сплати, не наведений розрахунок їх вартості. При цьому, правову допомогу в даному випадку здійснює адвокат, який є законним чоловіком позивача, що ставить під сумнів взагалі наявність цих витрат, оскільки є нетиповим та малоймовірним сам факт сплати дружиною своєму чоловікові грошових коштів за його роботу.

Від позивача надійшла заява (вх. суду № 11205/20 від 04.03.2020), в якій він просив суд перенести розгляд справи на іншу дату для надання позивачу часу на підготовки відповіді на відзив та надсилання її сторонам по справі.

У судове засідання 04.03.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у вказаному судовому засіданні наполягав на задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи вказане, клопотання позивача було задоволено та у судовому засіданні 04.03.2020 протокольно було оголошено перерву до 23.03.2020.

Від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. суду № 12446/20 від 12.03.2020), у якій він зазначив про те, що відзив на позовну заяву є необґрунтованим, посилаючись на наступне:

- повернення спірного орендованого приміщення власникові відбулось лише під час примусового виконання наказу суду згідно з актом державного виконавця від 13.11.2019 та відповідного підписання сторонами акту № 2 від 13.11.2019 приймання-передачі приміщення з оренди;

- таким чином, за несвоєчасне повернення приміщення з оренди, на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, за невиконання відповідачем (наймачем) обов`язку щодо повернення речі, позивач (наймодавець) правомірно нарахував та заявив до стягнення неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування річчю (приміщенням) за час прострочення;

- вищенаведена імперативна правова норма законодавства - це самостійна майнова відповідальність у сфері орендних відносин;

- усі важливі обставини були встановлені судами всіх інстанцій у преюдиційній справі № 904/3587/19, а відповідні факти доведено у чисельних судових засіданнях;

- згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення (вх.суду № 14455/20 від 23.03.2020), в яких він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази та за можливості відкласти судове засідання до моменту припинення карантинних заходів для можливості прибути в судове засідання та очно висловити свою правову позицію, надати для огляду оригінали документів та відповідні пояснення по суті позову, в тому числі не лише представником відповідача, а і самим відповідачем, посилаючись на наступне:

- відповідач не визнає позов, оскільки порушення з боку орендаря обов`язку негайно повернути предмет не настає у випадку відмови орендодавця прийняти належне виконання запропоноване боржником або не вчинення орендодавцем дій, спрямованих на повернення йому предмету оренди;

- у даному випадку відповідач протягом тривалого часу неодноразово вживав різноманітні дії, спрямовані на передачу предмета оренди позивачеві, в той час, як позивач відмовлявся та ухилявся від прийняття предмету оренди, при цьому не вживав заходів спрямованих на прийняття предмета оренди; при цьому позивач мав на руках і підписані відповідачем акти приймання передачі, і мав можливість отримати ключі від приміщення від поштового кур`єра, і мав можливість визначити час та спосіб передачі приміщення або погодитись на час та спосіб, що були запропоновані відповідачем, але не зробив цього;

- так, 27.07.2018 поштовим відправленням з оголошеною цінністю відповідач надіслав позивачеві ключі у кількості 5 штук від орендованого приміщення, що підтверджується описом вкладення у пакет, відправлений 27.07.2018 Нікопольським відділенням спецзв`язку, квитанцією № 35 від 27.07.2018 та фіскальним чеком № 0004 від 27.07.2018. Зазначений пакет з ключами позивач відмовився отримувати, пославшись на те, що йому не відомо, що знаходиться в пакеті, хоча пакет був м`який та в ньому чітко на дотик можливо було визначити вміст, а саме ключі;

- після отримання повного тексту рішення у справі № 904/3587/18 відповідач ( Корсун А.М ) намагався повернути приміщення, про що свідчить факт направлення на адресу позивача відповідного листа (повідомлення про передачу приміщення від 08.01.2019), який був отриманий особисто позивачем 18.01.2019, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення цінного листа, а також описом вкладення.. При цьому, зазначений лист залишився без відповіді з боку позивача та був ним проігнорований;

- в подальшому, під час апеляційного розгляду, відповідач в усній формі неодноразово пропонував повернути приміщення, але позивач категорично відмовлявся і навпаки вказував, що він зацікавлений в довготривалому розгляді справи саме для отримання подвійної плати і що подача апеляції - це подарунок йому, зазначений факт неможливо довести документально, проте подальші дії позивача як раз підтверджують саме таку його позицію;

- після того як апеляційний суд прийняв відповідне рішення, відповідач ( Корсун А.М. ) повторно намагався повернути приміщення в жовтні 2019 року, про що свідчить факт направлення на адресу позивача відповідного листа (Повідомлення про передачу приміщення від 11.10.2019), який був отриманий позивачем 16.10.2019. На зазначений лист позивач повідомив, що бажає отримати приміщення лише в рамках виконання судового рішення саме від виконавчої служби, хоча мав можливість отримати його одразу;

- подібна тактика отримання позивачем на підставі статті 785 Цивільного кодексу України вже була застосована ним відносно інших колишніх орендарів, а саме: у справі №910/4015/13 відносно ТОВ "Арсенал-Центр" та № 21/7-П відносно АБ "Експрес Банк";

- орендодавець систематично вводив в оману орендаря щодо строків дії договору оренди (листи від Сігало О.М. від 25.05.2018 та від 11.06.2018 із зазначенням, що дія договору закінчується у листопаді 2018 року);

- враховуючи попередні неодноразові твердження позивача про дію договору оренди до листопада 2018 року, відповідач був введений в оману щодо строку дії договору, а враховуючи що станом на 12.09.2018 у Господарському суді Дніпропетровської області вже перебувала справа № 904/3587/18, і вважаючи, що вказаним листом ФОП Сігало О.М. намагається отримати додаткові аргументи під час розгляду справи, відповідач висловив своє бачення саме нормативного регулювання відносин між ним та позивачем, але не відмовлявся від своїх позовних вимог щодо спонукання ФОП Сігало О.М. на прийняття орендованого майна на запропонованих ним умовах або в судовому порядку;

- подальші дії відповідача свідчать про бажання, наміри та активні, документально-підтверджені дії, спрямовані на якнайшвидше повернення приміщення (вищезгадані звернення письмові та усні до позивача). В той же час з боку позивача не надано жодного доказу вжиття ним будь-яких заходів по спонуканню відповідача повернути приміщення після прийняття судом рішення у справі № 904/3587/18;

- позивач вказує на орієнтовні судові витрати в частині надання правової допомоги в розмірі 10 000 грн., але в даному випадку правову допомогу надає адвокат Сігало, який є чоловіком ФОП Сігало О.М., отже по суті кошти, які начебто сплачені чи повинні бути йому сплачені за правову допомогу, є коштами їх спільного сімейного бюджету. Даний факт в чергове підкреслює той факт, що єдиною метою подання даного позову є саме матеріальне збагачення, а не реальне відновлення порушених прав, що по суті є зловживання правом і в черговий раз доводить істині наміри позивача в даній справі;

- саме така риса характеру як гостре відчуття справедливості не дає можливості відповідачу примиритись з позивачем, оскільки дії та поведінка позивача явно є несправедливими, а єдиною метою заявленого позову є не захист порушених законних прав, а намагання безпідставно отримати грошові кошти;

- позивач, маючи позитивний досвід стягнення неустойки з інших своїх орендарів на підставі статті 785 Цивільного кодексу України, навмисно не отримує орендоване приміщення (принаймні вже після винесення рішення судом 1-ї інстанції, починаючи від звернення відповідача в січні 2019 року до листопада 2019 року) саме з метою безпідставного збагачення;

- в судовому засіданні позивач та його представник, навмисно висловлюючи негативні та неправдиві відомості особистого характеру відносно відповідача, намагаються викликати негативне ставлення до нього з боку суду;

- відповідно до положень статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку;

- відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом;

- отже, аналізуючи в сукупності зазначені норми права, можна прийти до висновку, що порушення з боку відповідача обов`язку негайно повернути предмет не настає у випадку відмови позивача прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинення позивачем дій, спрямованих на повернення йому предмету оренди;

- в даному випадку відповідач протягом тривалого часу неодноразово вживав різноманітні дії спрямовані на передачу предмета оренди позивачеві, в той час, як позивач відмовлявся та ухилявся від прийняття предмета оренди, при цьому не вживав заходів, спрямованих на прийняття предмета оренди. При цьому, позивач мав на руках і підписані відповідачем акти приймання передачі, і мав можливість отримати ключі від приміщення від поштового кур`єра, і мав можливість визначити час та спосіб передачі приміщення або погодитись на час та спосіб, що були запропоновані відповідачем, але не зробив цього;

- відповідальність у вигляді сплати неустойки можлива лише за умови наявності вини з боку відповідача, оскільки це є обов`язковою і необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України та відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України;

- обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17;

- а в постанові від 31.01.2020 у справі № 916/2724/18 Верховний Суд вказав, що до предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

У судове засідання 23.03.2020 представники позивача та відповідача не з`явилися. Враховуючи запровадження на території України карантину, господарським судом причина неявки у судове засідання 23.03.2020 представників позивача та відповідача була визнана поважною.

В той же час, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також надані сторонами пояснення та докази, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, враховуючи необхідність забезпечення права на належний захист своїх прав в суді першої інстанції, для повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, суд вбачав підстави для переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та доцільність початку розгляду справи зі стадії відкриття провадження у справі.

Таким чином, ухвалою суду від 23.03.2020 було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 21.04.2020

Представники позивача та відповідача у підготовче засідання 21.04.2020 не з`явилися, однак враховуючи запроваджені на території України карантинні заходи щодо убезпечення населення від поширення гострих респіраторних захворювань, суд визнав причини неявки у підготовче засідання 21.04.2020 представників учасників справи поважними; ухвалою суду від 21.04.2020 підготовче засідання було відкладено на 19.05.2020.

Від позивача надійшла заява (вх. суду № 21419/20 від 19.05.2020), в якій він просив суд встановити дату отримання відповідачем поштового відправлення з позовною заявою від 29.12.2019 про стягнення неустойки та зазначити про це в судовому рішенні по справі №904/174/20.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх. суду № 21420/20 від 19.05.2020), в яких він просив суд відмовити в задоволенні позову, а якщо суд буде вважати за необхідне задовольнити позов, то задовольнити його частково, шляхом зменшення розміру штрафних санкцій до максимально можливого розміру, посилаючись на наступне:

- відповідач тривалий час неодноразово вживав різноманітні дії, спрямовані на передачу предмета оренди, а позивач відмовлявся та ухилявся від прийняття предмету оренди;

- подібна тактика отримання позивачем коштів була неодноразово ним застосована відносно інших осіб;

- згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

- інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання;

- відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості;

- застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Від позивача надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача від 21.03.2020 (вх. суду № 21422/20 від 19.05.2020), в яких він зазначив наступне:

- з тексту ухвали суду від 23.03.2020 за даними Єдиного державного реєстру судових рішень позивач дізнався про перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, а також про отримання судом надісланих електронною поштою представником відповідача письмових пояснень від 21.03.2020 з додатками, засвідчених його електронним підписом;

- надані представником відповідача - адвокатом Авдієнко О.А. письмові пояснення від 21.03.2020 за змістом не є по суті документом з процесуальних питань відповідно до частини 1 статті 169 Господарського процесуального кодексу України;

- позивач вважає, що представник відповідача (адвокат) у прихованому вигляді вирішив не надсилати на адресу позивача надані до суду документи з додатками та свідомо виклав лише для суду свої аргументи та заперечення щодо відповіді на відзив позивача та підмінив назву належного процесуального документу із "Заперечень на відповідь на відзив" на "Письмові пояснення від 21.03.2020" в порушення приписів статей 165, 167 Господарського процесуального кодексу України;

- після ознайомлення з текстом отриманих від суду вказаних письмових пояснень від 21.03.2020 (з додатками), позивач вперше дізнався про існування листа від 08.01.2019 про передачу приміщення;

- позивач доводить суду, що сторона відповідача у справі здійснила грубе фальшування та підроблення доказів з метою введення господарського суду в оману, шляхом надання підроблених та сфальшованих документів до матеріалів справи, а саме: неіснуючий сфальшований лист від 08.01.2019 "Повідомлення про передачу приміщення за договором №02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення від 01.03.20211", підроблене рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (штриховий код 303), місце подання: Нікополь 10, дата подання: 09.01.2019, найменування адресата: Сігало Ольга Миколаївна , поштова адреса: АДРЕСА_2 , вручено 18.01.2019, з особистим підписом Сігало О.М. про отримання даного листа; сфальшований опис вкладення до поштового відправлення штриховий код 303 на ім`я Сігало О.М. за адресою: АДРЕСА_2 з ознакою ВПЗ 10 з календарним штемпелем, підроблений службовий чек ПАТ "Укрпошта", дата та час проведення розрахункової операції: 09.01.2019;

- позивач ніколи не отримував від Корсуна А.М. наданого суду неіснуючого сфальшованого листа від 08.01.2019 з повідомленням про передачу приміщення за договором № 02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення від 01.03.20211" з датою подання - 09.01.2020;

- на оригінальному примірнику рекомендованого повідомлення про вручення, в подальшому підробленого та/або переклеєного штрихового коду 303 - не існувало;

- за даними Єдиного державного реєстру судових рішень по преюдиційній справі №904/3587/18 існує ухвала Центрального апеляційного господарського суду (Коваль Л.А.) від 28.01.2019 про залишення без руху апеляційної скарги;

- апеляційна скарга на вказане рішення, згідно з штампом вхідної кореспонденції "Укрпошта", здана у відділення пошти для відправлення 09.01.2019, тобто з пропуском процесуального строку, встановленого для її подання;

- від головного спеціаліста аналітично-статистичного відділу Господарського суду Дніпропетровської області позивачкою було отримано на адресу електронної пошти, скановані копії витребуваних документів по господарській преюдиційній справі №904/3587/18 між тими ж сторонами;

- до матеріалів преюдиційній справи № 904/3587/18 долучений поштовий конверт, в якому знаходилась апеляційна скарга Корсуна А.М. , оформлена поштова квитанція "Укрпошта Експрес" з наклейкою зі штриховим кодом відправлення 303 та наклейкою "Кур`єрська доставка";

- зразок оригіналу особистого підпису Корсуна А.М. саме на даному документі досліджувався Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса;

- матеріали господарських справ № 904/3587/18 та № 904/174/20 містять безапеляційні докази про фальсифікацію та підробку стосовно неіснуючого сфальшованого листа від 08.01.2019 про повідомлення щодо передачі приміщення з оренди, а також наданих суду з боку Корсуна А.М. документів стосовно підтвердження начебто "відправки та отримання" даного листа зі штриховим кодом 303;

- сторона відповідача усвідомлювала та розраховувала на неможливість технічного відстеження та пошуку поштового відправлення ДП "Укрпошта" зі штрих-кодом 303 після спливу 6-ти місячного терміну з моменту надсилання;

- крім того, даний лист не був долучений відповідачем у якості доказу до відзиву на позовну заяву у справі;

- зміст сфальшованого стороною відповідача неіснуючого листа "Повідомлення про передачу приміщення від 08.01.2019" спрямований лише на введення суду в оману, стосовно реальності намірів повернути орендоване приміщення власникові після 31.08.2018 - дати припинення дії договору оренди;

- крім того, за рішенням господарського суду від 12.12.2018 по преюдиційній справі №904/3587/18 встановлено наступне: "Посилання позивача за первісним позовом ( Корсун А.М. ) на те, що направлення вимоги про припинення договору до закінчення його дії не тягне за собою наслідки у вигляді його припинення, оскільки таке право надається законом протягом одного місця після закінчення строку його дії, судом до уваги не приймаються";

- відповідач реально міг та мав можливість здійснити усі необхідні дії по своєчасному поверненню приміщення з оренди, але навмисно не зробив цього. Саме незаконні дії відповідача стали підставою для задоволення позовних вимог про повернення приміщення з оренди по справі № 904/3587/18 за зустрічним позовом Сігало О.М. ;

- згідно з висновком експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, підпис від імені Корсуна А.М. у додатковій угоді від 02.03.2011 до договору № 02/02-11 оренди нежитлового приміщення від 01.03.2011, розташований у графі "орендар" виконаний самим Корсуном Андрієм Миколайовичем ;

- лист відповідача від 11.10.2019 про повернення приміщення з оренди був надісланий після вступу в законну силу судового рішення та під час відкритого виконавчого провадження № 58389558 від 15.02.2019 згідно виданого наказу суду від 09.01.2019;

- з урахування неодноразових заяв Корсуна А.М. під час судових слухань по справі №904/3587/18 про непридатний стан орендованого приміщення, передача приміщення за актом № 2 та перевірка його фактичного стану без участі представників Державної виконавчої служби була неможлива;

- докази звернення Корсун А.М. до органів ДВС Нікопольського МУЮ ГТУЮ з приводу здійснення дій щодо добровільного виконання рішення суду відсутні;

- не заслуговують на увагу суду наведені відповідачем посилання на позицію, викладену у постанові Верховного суду від 08.05.2018 по справі № 910/1806/17;

- стосовно посилань представника відповідача на постанову Верховного суду від 31.01.2020 по справі № 916/2724/18 позивач зазначив, що обставини по вище наведеній справі повністю відповідають обставинам по господарським справам № 904/3587/18 та справі № 904/174/20;

- вимоги позивача обґрунтовані неповерненням відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди;

- повернення майна наймодавцеві є обов`язок наймача;

- в якості підстави для стягнення неустойки за несвоєчасно повернути приміщення з оренди позивач посилається на приписи частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України;

- судами по преюдиційній справі № 904/3587/19 встановлено, що після закінчення строку дії договору оренди 31.08.2018, орендоване приміщення за договором оренди, станом на час розгляду справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, повернуто з орендного користування відповідачем не було.

У підготовче засідання 19.05.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представником відповідача у вказаному судовому засідання заявлено усне клопотання про надання часу для ознайомлення з матеріалами преюдиційної справи та надання письмових пояснень.

Враховуючи, що встановлений Господарським процесуальним кодексом шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження закінчувався 22.05.2020, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України (зокрема, подання до суду додаткових доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень), та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, а також для належної підготовки справи для розгляду по суті, суд вважав за необхідне продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 19.05.2020 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, а саме: по 21.06.2020 включно та відкладено підготовче засідання на 27.05.2020.

Від позивача надійшли письмові заперечення на пояснення відповідача (вх. суду №22232/20 від 25.05.2020, які раніше надійшли засобами електронного зв`язку за вх. суду №21855/20 від 21.05.2020), в яких він зазначив наступне:

- неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин за порушення наймачем обов`язку з повернення речі;

- оскільки неустойка заявлена на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, то до неї не застосовуються приписи статті 551 Цивільного кодексу України щодо можливості зменшення її розміру;

- аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 914/730/17 та від 30.10.2019 у справі № 924/80/19.

Від позивача надійшла заява про винесення окремої ухвали (вх. суду № 22864/20 від 27.05.2020, яка раніше надійшла засобами електронного зв`язку за вх. суду № 22684/20 від 27.05.2020), в якій він просив суд винести окрему ухвалу та направити до правоохоронних органів для вчинення дій, передбачених чинним законодавством, матеріали щодо поштових документів, наданих відповідачем, з огляду на наступне:

- представником відповідача було надіслано суду електронною поштою письмові пояснення від 21.03.2020, а також долучені до них документів у вигляді файлів формату РDF та JPG, засвідчені його електронним підписом;

- створення електронного документа завершується накладенням електронного цифрового підпису його автора та має статус оригіналу документа офіційного характеру;

- позивач доводить суду, що сторона відповідача у справі здійснила грубе фальшування та підроблення доказів з метою введення господарського суду в оману, шляхом надання підроблених та сфальшованих документів до матеріалів справи, а саме: неіснуючий сфальшований лист від 08.01.2019 "Повідомлення про передачу приміщення за договором №02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення від 01.03.20211", підроблене рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (штриховий код 303), місце подання: Нікополь 10, Дата подання: 09.01.2019, Найменування адресата: Сігало Ольга Миколаївна , поштова адреса: АДРЕСА_2 , вручено 18.01.2019, з особистим підписом Сігало О.М. про отримання даного листа, сфальшований опис вкладення до поштового відправлення штриховий код 303 на ім`я Сігало О.М. за адресою: АДРЕСА_2 з ознакою ВПЗ 10 з календарним штемпелем, підроблений службовий чек ПАТ "Укрпошта", дата та час проведення розрахункової операції: 09.01.2019;

- судом були витребувані у відповідача та оглянуті у судовому засіданні наявні у нього оригінали вище вказаних підроблених документів, які повністю відповідають вище зазначеним документам, надісланим на адресу електронної пошти господарського суду;

- в якості спростування позивач посилається на наявність у матеріалах преюдиційної справи № 904/3587/18 відповідних справжніх документів.

Від відповідача надійшло клопотання (вх. суду № 22865/20 від 27.05.2020), в якому він просив суд оголосити перерву на строк не менше ніж 10 робочих днів, з огляду на наступне

- з метою спростування або підтвердження твердження позивача щодо справжності долучених 21.03.2020 доказів, представник відповідача 25.05.2020 звернувся до державної експертної установи для проведення експертного дослідження документів, за інформацією експертної установи строк дослідження не буде перевищувати 10 робочих днів;

- відповідно до частини 11 статті 80 Господарського процесуального кодексу України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів;

- для визначення позиції щодо виключення або не виключення наданих відповідачем доказів, з приводу яких наявні сумніви в достовірності, є необхідність відкладення судового засідання в межах строку підготовчого провадження;

- зазначена перерва необхідна для отримання висновку експерта з метою визначення обсягу доказів, якими відповідач буде обґрунтовувати свою позицію;

- зазначене клопотання не є способом затягування розгляду справи, а заявляється виключно для можливості надання суду підтвердження достовірності доказів, на підставі яких в майбутньому суд може приймати рішення у справі.

Від позивача надійшли письмові заперечення на письмові пояснення відповідача (вх.суду № 22868/20 від 27.05.2020), в яких він навів аргументи, а також судову практику щодо неможливості зменшення заявленої до стягнення неустойки.

У підготовче засідання 27.05.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представником відповідача у вказаному судовому засідання було підтримано клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання часу для отримання висновку експерта, а також для ознайомлення з матеріалами преюдиційної справи та надання письмових пояснень.

Вказане клопотання було задоволено судом, та у судовому засіданні 27.05.2020 протокольно було оголошено перерву до 10.06.2020.

Листом суду від 27.05.2020 для повного та всебічного розгляду вказаної справи, здійснено запит справи № 904/3587/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Корсун Андрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни про зобов`язання прийняти майно з оренди, для огляду у судовому засіданні та, у разі необхідності зняття з неї копій.

У підготовче засідання 10.06.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

У підготовчому засіданні 10.06.2020 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Отже, ухвалою суду від 10.06.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.07.2020.

Від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення (вх. суду № 27718/20 від 23.06.2020), в яких він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог або зменшити розмір неустойки до максимально можливого розміру, посилаючись на принцип справедливості, а також тяжке матеріальне становище відповідача, на підтвердження чого було долучено до матеріалів справи довідку центру зайнятості про перебування на обліку як безробітного, а також довідку про доходи за період з 19.02.2019 по 19.02.2020.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх. суду № 28057/20 від 24.06.2020), в яких він навів аргументи, а також просив суд долучити до матеріалів справи лист від 22.06.2020 державної виконавчої служби.

Від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на правову допомгу (вх. суду № 29300/20 від 01.07.2020), в якій він зазначив, що надасть докази понесення судових витрат у визначений частиною 8 статті129 ГПК України.

У судове засідання 01.07.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 01.07.2020 виклав зміст позовних вимог, навів доводи в їх обґрунтування; зазначив про обставини, викладені у всіх заявах по суті справи, поданих у підготовчому провадженні, а також у письмових поясненнях, з урахуванням яких просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.07.2020 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у всіх заявах по суті справи, поданих у підготовчому провадженні, а також у письмових поясненнях. Просив суд долучити до матеріалів справи його судову промову.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача було наголошено на тому, що ними повідомлені суду всі обставини та долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 01.07.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору оренди нерухомого майна, строк дії договору, умови передачі майна та повернення його з оренди, факт передачі майна в оренду, час користування ним орендарем, факт повернення майна з оренди, обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 01.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Сігало Ольгою Миколаївною (далі - орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Корсуном Андрієм Миколайовичем (далі - орендар, відповідач) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 02/02-11 (а.с. 19-22 в томі 1), відповідно до умов пункту 1.1. якого орендодавець зобов`язується надати, а орендар прийняти в оренду (користування) нежитлове вбудоване приміщення, розташоване на першому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 57,0 квадратних метрів, що належить орендодавцеві на праві власності (об`єкт оренди), що підтверджується Свідоцтвом серії ССА № 467476 від 23.03.2006.

При цьому стосовно відповідача - Корсуна Андрія Миколайовича у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань міститься така інформація:

- реєстрація Корсуна А.М. фізичною особою - підприємцем - 13.12.1999;

- реєстрація припинення підприємницької діяльності - 26.12.2018 (а.с.47-49 у томі 1).

З цього приводу суд зазначає таке.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (зокрема, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просить стягнути неустойку за період фактичного користування орендованим майном (час прострочення), яке було передано в оренду відповідно до господарського договору - договору оренди нежитлового приміщення № 02/02-11 від 01.03.2011, укладеного між двома суб`єктами підприємницької діяльності - Фізичною особою-підприємцем Сігало Ольгою Миколаївною (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Корсуном Андрієм Миколайовичем (орендар, відповідач).

Отже, вказані події мали місце між сторонами фізичними особами - підприємцями, тобто виникли із господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини 8 статті 4 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18) та від 25.06.2019 по справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18).

Таким чином, належним відповідачем у даній справі є Корсун Андрій Миколайович ; справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходить також із наступного.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору № 02/02-11 від 01.03.2011, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, параграфу 5 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Судом враховано, що відповідно до статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найма оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до пункту 2.1. договору орендодавець передає орендареві об`єкт оренди не пізніше 01.03.2011.

Так, на підтвердження передачі вказаного у пункті 1.1. договору майна в оренду між позивачем та відповідачем складено акт приймання-передачі нежитлового приміщення №1 від 01.03.2011. Відповідно до зазначеного акту орендодавець передав орендарю нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, стан стін, стелі, вхідної двері, підлоги, вікон - задовільний; стан освітлення, розеток та вимикачів електропостачання, електричного щиту з опломбованим приладом УЗО - робочий; стан ґанку - хороший (а.с.23-24 у томі 1).

Відповідно до умов пункту 1.2. договору об`єкт оренди передається в оренду з метою розміщення орендарем об`єкта аптечної роздрібної торгівлі, іншої діяльності та надання послуг населенню відповідно до діяльності орендаря.

Об`єкт оренди передається в оренду орендодавцем строком на 15 місяців без можливості дострокового розірвання, з можливістю пролонгації строку дії договору згідно умов чинного договору (пункт 1.3. договору).

У пунктах 9.1. та 9.2. договору сторони визначили, що:

- термін дії даного договору визначений сторонами з 01.03.2011 по 31.05.2012;

- дія договору може бути продовжена за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди або переукладення договору оренди на інший або черговий строк, або шляхом пролонгації строку дії договору, якщо сторони досягли згоди та в письмовому вигляді підтвердили свої наміри щодо продовження дії договору, попередивши одна одну за 2 місяці до закінчення терміну дії договору.

Так, судом враховано, що в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/3587/18, предметом спору в якій був спірний договір оренди від 01.03.2011, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 12.12.2018, яким:

- у задоволенні позовних вимог за первісним позовом Фізичної особи-підприємця Корсуна Андрія Миколайовича до Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни про зобов`язання прийняти майно з оренди - відмовлено;

- позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено в повному обсязі;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Корсуна Андрія Миколайовича на користь Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни 84 627 грн. 64 коп. основного боргу, 6 846 грн. 36 коп. пені, 2 897 грн. 01 коп. річних, 7 986 грн. 02 коп. інфляції, 3 524 грн. 00 коп. судового збору;

- зобов`язано Фізичну особу-підприємця Корсуна Андрія Миколайовича повернути з оренди приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 Фізичній особі-підприємцю Сігало Ользі Миколаївні по акту прийому-передачі приміщення з оренди (а.с.146-151 у томі 1). Вказане рішення суду залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.10.2019 (а.с.25-35, 152-162 у томі 1).

Отже, рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/3587/18 набрало законної сили 10.10.2019.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, під час розгляду справи № 904/3587/18 встановлено, що спірний договір оренди неодноразово було поновлено на 15 місяців, дія якого остаточно припинилась 31.08.2018, оскільки, 27.08.2018 орендодавець направив орендарю лист-вимогу про припинення дії спірного договору оренди та повернення об`єкта оренди.

Більше того, факт закінчення договору оренди № 02/02-11 від 01.03.2011 саме 31.08.2018 визнається як позивачем так і відповідачем, отже в силу статті 75 Господарського процесуального кодексу України вказана обставина не підлягає доказуванню у даній справі.

В той же час, як вбачається з рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/3587/18 від 12.12.2018 ним було стягнуто заборгованість з орендної плати за період з 01.01.2017 по 31.08.2018.

З матеріалів справи вбачається, що орендоване за договором № 02/02-11 від 01.03.2011 майно було повернуто орендарем (відповідачем) орендодавцю (позивачу) в процесі примусового виконання рішення суду у справі № 904/3587/18 - 13.11.2019, що підтверджується:

- актом приймання-передачі нежитлового приміщення № 2 від 13.11.2019 (а.с.67 у томі 1);

- актом державного виконавця від 13.11.2019 (а.с.36-37 у томі 1);

- постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № 58389558 (а.с.38 у томі 1).

Таким чином, позивач на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України нарахував та просить суд стягнути неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення, а саме: з 01.09.2018 до 13.11.2019 у сумі 187 633 грн. 00 коп. При цьому, як було пояснено представником позивача у судовому засіданні, у прохальній частині позовної заяви позивачем помилково було заявлено до стягнення неустойку в сумі 188 067 грн. 00 коп., оскільки, як вбачається з долученого до позовної заяви розрахунку за період з 01.09.2018 до 13.11.2019 неустойка складає 187 633 грн. 00 коп. (а.с.11-12 у томі 1).

З приводу розрахунку заявленої до стягнення неустойки суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, в пункті 1.6. договору сторони встановили, що вартість об`єкта оренди на дату укладання договору становить у ринкових цінах 1 000 000 грн. (один мільйон гривень).

При цьому, 02.03.2011 сторони уклали Додаткову угоду до договору № 02/02-11, якою змінили наступні пункти договору та визначили їх в наступній редакції:

- "п. 6.1. За користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцеві або особі, що діє на підставі довіреності, виданої орендодавцем, орендну плату в національній грошовій одиниці України, виходячи з орендної ставки, обумовленої сторонами на день оплати. Орендна плата за об`єкт оренди становить 6 500 грн. 00 коп. за один календарний місяць за все приміщення";

- "п. 6.2. Зобов`язання по сплаті укладеної сторонами орендної плати, згідно з пунктом 6.1. за чинним договором починається з моменту підписання даної додаткової угоди" (а.с. 39 у томі 1).

Отже, неустойка розрахована позивачем, виходячи із розміру подвійної орендної плати, а саме: 13 000 грн. х 14 + 5 633 грн. (неповний листопад 2019 року) = 187 633 грн. 00 коп.

З приводу правомірності застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення неустойки у вказаному розмірі суд зазначає наступне.

З метою повного та всебічного дослідження обставин даної справи, судом було запитано матеріали справи № 904/3587/18 для огляду у судовому засіданні.

Так матеріали даної справи неодноразово досліджувались судом під час підготовчого провадження та на стадії розгляду даної справи по суті.

З матеріалів даної справи, матеріалів справи № 904/3587/18 та з судових рішень у вказаній справі вбачається наступне:

- 05.12.2017 ФОП Корсун А.М. направив на адресу ФОП Сігало О.М. лист, в якому просив розірвати договір оренди № 02/02-11 від 01.03.2011 з Корсуном А.М. та укласти договір оренди з ОСОБА_3 на тих самих умовах з 01.01.2018., підставу розірвання зазначив - перехід роботи аптеки за адресою АДРЕСА_1 з ПП Корсуна на ПП Давидчук;

- 13.12.2017 ФОП Сігало О.М. направила відповідь на лист Корсуна А.М. (від 05.12.2017 щодо дострокового розірвання договору оренди № 02/02-11 від 01.03.2011), в якому зазначила про недоречність його дострокового розірвання, у зв`язку з тим, що умовами договору оренди здавати об`єкт оренди або його частину в суборенду або іншим способом передавати їх у користування третім особам, можливо тільки з письмової згоди орендодавця, проте таку згоду вона не надавала;

- 30.03.2018 ФОП Корсун А.М. на адресу ФОП Сігало О.М. направлено заяву-повідомлення про припинення договору оренди нежитлового вбудованого приміщення, про відмову від продовження договору оренди нежитлового вбудованого приміщення, про відмову від переукладення та пролонгації договору оренди нежитлового приміщення. В зазначеній заяві ФОП Корсун А.М. повідомив про небажання пролонгації після 31.05.2018 договору № 02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення (спірного приміщення), про відмову від продовження після 31.05.2018 даного договору оренди нежитлового вбудованого приміщення та про відмову після 31.05.2018 від переукладення даного договору оренди нежитлового вбудованого приміщення на інший черговий строк (а.с. 86 у томі 1);

- 25.05.2018 ФОП Сігало О.М. направила на адресу ФОП Корсуна А.М. лист, відповідно до якого просила терміново погасити виниклу заборгованість з орендної плати та інших платежів та зазначила, що договір є діючим, неодноразово пролонгований, у судовому порядку не розірваний, що Корсуном А.М. проводиться безперервна господарська діяльність у даному приміщенні, починаючи з 01.03.2011. Термін періоду дії даного договору становить 1 рік 3 місяці, дія періоду даного договору закінчується у листопаді 2018 року (а.с.87 у томі 1);

- 29.05.2018 ФОП Корсун А.М. направив на адресу ФОП Сігало О.М. повідомлення-запрошення, відповідно до якого запрошував останню прибути 02.06.2018 о 16:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 для повернення (передання) ФОП Сігало О.М. як орендованого приміщення, так і підписання сторонами акту прийому-передачі № 2 про фактичний стан приміщення і його повернення орендодавцю та передання ключів від об`єкта оренди. До вказаного повідомлення було долучено проект акту № 2 приймання-передачі нежитлового приміщення (а.с.88-90 у томі 1);

- 06.06.2018 ФОП Корсун А.М. направив на адресу ФОП Сігало О.М. заяву-намір про негайне (термінове) дострокове розірвання договору № 02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення від 01.03.2011, відповідно до якої зазначив про те, що об`єкт оренди не відповідає та виявився в стані, не придатному для використання для об`єкта аптечної роздрібної торгівлі (аптеки), іншої діяльності та надання послуг населенню, а саме розміщення об`єкта аптечної роздрібної торгівлі (аптеки) у орендованому на підставі договору № 02/02-11приміщенні, суперечить пунктам 46, 54, 165, 169 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів), затверджених постановою КМУ від 30.11.2016 №929. Оскільки об`єкт оренди не вентилюється, не обладнаний приладами центрального опалення, не обладнаний автономними системами опалення, то він одночасно не відповідає та знаходиться в стані не придатному для використання згідно з пунктом 1.2 договору № 02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення від 01.03.2011, у зв`язку з чим подальше користування об`єктом оренди неможливе, недоцільне як таке, що суперечить нормативно-правовим актам України. Також, ФОП Корсун А.М. в зазначеній заяві посилався і на те, що відсутні умови для доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення до приміщень відповідно до державних будівельних норм, правил та стандартів, не відповідає вимогам нормативно-технічних документів, що фактично зі сторони орендодавця є перешкоджання використанню об`єкта оренди відповідно до пункту 1.2. договору № 02/02-11 оренди нежитлового вбудованого приміщення від 01.03.2011. ФОП Корсун А.М. в зазначеному листі запрошував ФОП Сігало О.М. прибути 12.06.2018 об 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 для повернення (передання) ФОП Сігало О.М. як орендодавцю нежитлового вбудованого приміщення. До вказаного повідомлення було долучено проект акту № 2 приймання-передачі нежитлового приміщення (а.с.91-95 у томі 1);

- 07.06.2018 листом за вих. № 2 ФОП Сігало О.М. направила на адресу ФОП Корсуна А.М. відповідь на лист ФОП Корсуна А.М. (від 29.05.2018), в якому повідомила, що договір оренди є діючим, дія його закінчується у листопаді 2018 року. Також у зазначеному листі ФОП Сігало О.М. зазначила і про те, що підписання сторонами запропонованого ФОП Корсуном А.М. акту прийому-передачі № 2 про фактичний стан приміщення і його повернення орендодавцю та передання ключів від об`єкта оренди під час діючого договору ні умовами вищезазначеного договору оренди, ні приписами чинного законодавства - не передбачено. При цьому, ФОП Сігало О.М. зазначила, що повернення приміщення з оренди згідно чинного законодавства України та умов договору оренди здійснюється тільки за наслідками припинення відповідного договору оренди, а не під час його дії. Крім того, в листі, також зазначено і про те, що ФОП Корсун А.М. безпідставно припинено сплату орендних платежів, а чинне законодавство не передбачає безоплатне використання чужого майна та відмови від виконання договору в односторонньому порядку (а.с.96 у томі 1);

- 11.06.2018 ФОП Сігало О.М. направила на адресу ФОП Корсун А.М. лист за вих. № 3, в якому повідомила про те, що заперечує проти безпідставного дострокового розірвання договору оренди № 02/02-11 від 01.03.2011, жодних перешкод у користуванні орендарем орендованим приміщенням з боку орендодавця не існує, ФОП Корсуном А.М. безпідставно припинено сплату орендних платежів за користування нежитловим вбудованим приміщенням всупереч чинному законодавству України, яким не передбачено безоплатне використання чужого майна, а також зазначено про те, що положеннями чинного законодавства України не передбачено письмовий намір-заяву ФОП Корсуна А.М. з відмовою від виконання договору в односторонньому порядку за надуманих штучних обставин. Також ФОП Сігало О.М. зазначила, що дія договору оренди закінчується у листопаді 2018 року (а.с.97 у томі 1);

- 17.06.2018 ФОП Корсун А.М. направив на адресу ФОП Сігало О.М. заяву про негайне (термінове) дострокове розірвання договору № 02/02-11 оренди нежитлового приміщення від 01.03.2011, посилаючись в листі на те, що об`єкт оренди виявився в стані, не придатному для використання (а.с.98-102 у томі 1);

- 27.06.2018 за вих. № 5 ФОП Сігало О.М. направила на адресу ФОП Корсун А.М. лист, в якому повідомила про те, що Корсун А.М. безпідставно припинено сплату орендних платежів, а чинне законодавство України не передбачає безоплатне використання чужого майна та відмови від виконання договору в односторонньому порядку. Також, ФОП Сігало О.М. зазначила і про те, що нею неодноразово направлялись на адресу ФОП Корсун А.М. поштові листи, відповідно до яких орендодавець не надавав згоди та категорично заперечував проти дострокового безпідставного розірвання договору оренди № 02/02-11 від 01.03.2011 (з додатковою угодою від 02.03.2011) нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Також, в листі ФОП Сігало О.М, зазначила і про те, що жодних перешкод протягом тривалого часу у користуванні ФОП Корсун А.М. орендованим приміщенням з боку орендодавця, починаючи з 2011 року не існувало і не існує, як не існує і законних підстав повернення орендодавцю приміщення та передання ключів від об`єкта оренди під час діючого договору оренди;

- 27.07.2018 ФОП Корсуном А.М. надіслано на адресу ФОП Сігало О.М. повідомлення про направлення ключів від приміщення, в якому він посилався на те, що орендодавець ухиляється від прийняття за актом приймання-передачі об`єкта оренди - нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 57,0 кв.м., у зв`язку з чим ФОП Корсун А.М. цінним листом направляє 27.07.2018 ключі від зазначеного приміщення (а.с.103-108 у томі 1). Від отримання вказаного відправлення ФОП Сігало О.М. відмовилась, зазначивши таке: "у пакеті міститься невідомий важкий предмет; працівник доставки походження даного предмета пояснити не може; отримувати даний пакет з важким предметом відмовляюсь" (а.с.109 у томі 1);

- 27.08.2018 ФОП Сігало О.М. направила на адресу ФОП Корсуна А.М. лист-вимогу про припинення договору оренди та повернення нежитлового приміщення з оренди за вих. № 7, в якому зазначила про те, що ФОП Корсуном А.М. було безпідставно припинено сплату орендних платежів згідно умов договору оренди № 02/02-11 від 01.03.2011 з додатковою угодою до договору від 02.03.2011, у зв`язку з чим орендодавець неодноразово звертався з листами до ФОП Корсун А.М. про негайне погашення заборгованості, та повідомила останнього про те, що строк терміну дії договору спливає 31.08.2018, а тому орендодавець більше не має намірів продовжувати дію даного договору. В зазначеному листі ФОП Сігало О.М. також пропонувала ФОП Корсун А.М. визначити дату та час передачі нежитлового приміщення з оренди та оформлення сторонами відповідних актів № 2, а також просила негайно самостійно погасити виниклу заборгованість з орендних та інших платежів (а.с.136 у томі 1);

- 02.10.2018 ФОП Корсуном А.М. було надано лист-відповідь за вих. № 18, в якому він послався на те, що спірний договір оренди є продовженим на новий строк на тих самих умовах, а 31.08.2018 не є кінцевим моментом строку оренди, отже обов`язок негайного повернення об`єкта з оренди у ФОП Курсуна А.М. не виник (а.с.137-138 у томі 1).

Суд також відзначає, що в процесі розгляду справи судом відповідачем було долучено до матеріалів справи повідомлення про передачу приміщення за договором оренди № 02/02-11 від 01.03.2011, в якому ФОП Корсун А.М. пропонував 20.01.2019 о 12:00 здійснити передачу орендованого приміщення орендодавцю - ФОП Сігало О.М., до якого долучив два примірники акту № 2 приймання-передачі нежитлового приміщення (а.с.173 у томі 1). На підтвердження направлення вказаного повідомлення позивачу було долучено до матеріалів справи поштовий опис вкладення № 303, поштове повідомлення №303 про вручення поштового відправлення ФОП Сігало О.М - 18.01.2019, а також поштову квитанцію від 09.01.2019 (а.с. 174 у томі 1).

В процесі розгляду справи судом вказані поштові документи викликали у позивача сумнів у їх справжності, у зв`язку з чим для огляду у судовому засіданні було запитано матеріали справи № 904/3587/18, в якій, на думку позивача, містяться справжні поштові документи, за якими ФОП Сігало О.М. 18.01.2019 було отримано поштове відправлення. На думку позивача, 18.01.2019 ФОП Сігало О.М. за вказаним поштовим повідомленням було отримано апеляційну скаргу по справі № 904/3587/18.

Враховуючи вказані обставини, позивачем було подано до суду заяву про винесення окремої ухвали, в якій він просив суд винести окрему ухвалу та направити до правоохоронних органів для вчинення дій, передбачених чинним законодавством, матеріали щодо поштових документів, наданих відповідачем.

Дослідивши наявні в матеріалах даної справи та справи № 904/3587/18 докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд прийшов до висновку, що заява позивача про винесення окремої ухвали не підлягає задоволенню та не вбачає достатніх підстав для винесення окремої ухвали у даній справі, оскільки після дослідження оригіналів вказаних доказів та матеріалів справи № 904/3587/18 представник відповідача до закінчення підготовчого засідання заявив клопотання про виключення вказаних доказів з числа доказів і просив розглядати справу на підставі інших доказів, у зв`язку з чим судом вказаним доказам не надається оцінка під час вирішення даного спору, а враховуючи, що службовий чек від 09.01.2019 не є читабельним (а.с.174 на звороті), у суду відсутні достатні підстави вважати, що у даному випадку відбулось порушення законодавства працівниками поштової служби чи відповідача (його представника).

В даному випадку суд керується нормами статті 79 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В той же час, суд відзначає, що у даному випадку позивач не позбавлений права самостійно звернутися до правоохоронних органів з приводу вказаних обставин.

З матеріалів справи також вбачається, що 11.10.2019 ФОП Корсуном А.М. було направлено ФОП Сігало О.М. повідомлення про негайну передачу приміщення за договором оренди № 02/02-11 від 01.03.2011, в якому він просив прибути 17.10.2019 за адресою АДРЕСА_1 для повернення (передачі) орендованого приміщення. До вказаного повідомлення було долучено проект акту № 2 приймання-передачі нежитлового приміщення (а.с.111 у томі 1).

На вказане звернення 16.10.2019 ФОП Сігало О.М. було надано відповідь, в якій вона послалась на необхідність повернення орендованого приміщення в рамках виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду по справі № 904/3587/18 (а.с.112 у томі 1).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1806/17.

Матеріалами справи підтверджується, що в період з 01.09.2018 до 13.11.2019 ФОП Корсуном А.М. орендоване приміщення не було повернуто орендодавцю - ФОП Сігало О.М, при цьому, з наявного у справі листування між сторонами вбачається, що відповідач неправомірно вважав такий його обов`язок відсутнім, що є підставою для застосування до відповідача-орендаря спеціального виду майнової відповідальності у вигляді неустойки в розмірі подвійної орендної плати за час користування орендованим майном з 01.09.2018 до 13.11.2019.

Разом з тим за частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Під час розгляду даної справи судом, позивач посилався на неможливість зменшення неустойки, заявленої до стягнення у даній справі, посилаючись на відповідні правові позиції Верховного Суду з цього питання. Однак, господарський суд під час розгляду даної справи вважає за необхідне відступити від вказаних висновків та застосувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 з огляду на наступне.

В даному випадку господарський суд вважає за доцільне та необхідне застосувати новий підхід до визначення розміру та оцінки адекватності будь-якої міри відповідальності за порушення господарського зобов`язання через її узгодження і відповідність засадам добросовісності, розумності, пропорційності та справедливості, а також виконання дійсного призначення будь-якої міри відповідальності - її компенсаційний характер. Вказаний підхід було започатковано постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі № 902/417/18.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, які є мірою відповідальності боржника за правопорушення у сфері господарювання, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, виходила з наступного.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами 1 та 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених господарським судом обставин справи, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення, а саме: з 01.09.2018 до 13.11.2019 у сумі 187 633 грн. 00 коп., розрахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Отже, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 господарський суд вважає за необхідне застосувати саме до вимог про стягнення неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, оскільки викладений в ній правовий висновок стосується можливості зменшення будь-якої міри відповідальності за порушення господарського зобов`язання, до якої в даному випадку віднесено і неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення, передбачену частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми неустойки, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, господарський суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір неустойки, заявленого до стягнення позивачем, одним розміром плати за користування річчю (орендної плати).

Господарським судом визначено розумним, пропорційним та справедливим саме такий розмір неустойки з огляду на наступне.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 по справі № 910/20370/17, предметом спору у якій були аналогічні вимоги, а саме: неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України; більше того, ключове значення Верховним Судом було надано умові договору, яка аналогічна за змістом умові, передбаченій у пункті 6.2. договору оренди нежитлового приміщення № 02/02-11 від 01.03.2011, Верховним Судом було наведено такі правові висновки, які господарський суд вважає за необхідне прийняти до уваги та застосувати під час вирішення даного спору.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі орендованого майна; зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди. Таких правових висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах 14.11.2018 у справі № 924/195/16 та 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, від яких колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала за необхідне відступати при розгляді справи № 910/20370/17.

При цьому, у пункті 6.2. договору оренди нежитлового приміщення № 02/02-11 від 01.03.2011 сторони погодили, що зобов`язання по сплаті орендної плати починається за договором з моменту підписання акту прийому-передачі № 1, а закінчується з моменту підписання акту прийому-передачі № 2.

Разом з тим, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 по справі № 910/20370/17, основне зобов`язання відповідача сплачувати орендну плату на користь позивача за весь час фактичного користування орендованим майном, яке виникло з договору оренди, зберігається до моменту повернення об`єкта оренди позивачу, що пов`язується з фактом підписання акта приймання-передачі між сторонами договору оренди (позивачем і відповідачем).

Верховний Суд зазначив, що на відміну від неустойки, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, що є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до якої необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України, обов`язок щодо сплати орендарем орендної плати за користування орендованим майном, в тому числі після спливу строку дії договору оренди, не залежить від встановлення вини у діях орендаря щодо несвоєчасного повернення об`єкта оренди за наслідком розірвання договору оренди. Орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України. Такого правового висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові 13.02.2018 у справі № 910/12949/16 та у постанові 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від якого колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала за необхідне відступати при розгляді справи № 910/20370/17.

Враховуючи все вищевикладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 93 816 грн. 50 коп. неустойки, яка відповідає одному розміру орендної плати за користування річчю.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

При цьому, оскільки суд зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 2 814 грн. 50 коп. - частина витрат по сплаті судового збору.

З приводу заяви позивача, в якій він просив суд встановити дату отримання відповідачем поштового відправлення з позовною заявою від 29.12.2019 про стягнення неустойки та зазначити про це в судовому рішенні по справі № 904/174/20, суд зазначає, що вказане заява не підлягає задоволенню, оскільки вказані обставини, не входять до предмету доказування у даній справі, крім того, відповідно до вимог до змісту рішення, передбачених статтею 238 Господарського процесуального кодексу, встановлення вказаного факту під час прийняття рішення у справі Господарським процесуальним кодексом України не передбачено. Однак суд відзначає, що вказана інформація може бути надана господарським судом на відповідний запит.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни до Корсуна Андрія Миколайовича про стягнення суми неустойки за несвоєчасне повернення приміщення з оренди у розмірі 188 067 грн. 00 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Корсуна Андрія Миколайовича ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Сігало Ольги Миколаївни ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 93 816 грн. 50 коп. - неустойки та 2 814 грн. 50 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 03.07.2020.

Суддя Ю.В. Фещенко