РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.07.2020Справа № 910/1592/20
За позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача 1.Національного банку України

2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про припинення зобов`язання.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Вичівська О.Ю., Тодосієнко В.М.;

від відповідача: Шутов О.О.;

від третьої особи-1: Гузієнко Я.М.;

від третьої особи-2: Босій К.С.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" про визнання припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк" щодо сплати відсоткового доходу за дванадцятий відсотковий період за облігаціями серій «В3", «С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем права Державної іпотечної установи на припинення зобов`язання, у порядку встановленому частиною 1 статті 601 Цивільного кодексу України та пунктом 8 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ухвалою від 10.02.2020р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 11.03.2020р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних надав заперечення, посилаючись на те, що зарахування зустрічних вимог після затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку, а також його ліквідаційної маси суперечить статті 46 та статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки призведе до зменшення ліквідаційної маси.

Ухвалою від 11.03.2020р. залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Національний банк України та третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

11.03.2020р. судом було відкладено підготовче засідання на 01.04.2020р.

01.04.2020р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 24.04.2020р. судом було призначено підготовче засідання на 13.05.2020р.

У судовому засіданні 13.05.2020р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотань позивача про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб Кабінету Міністрів України та Міністерства фінансів України. При цьому, суд виходив з наступного.

За приписами ч.2 ст.50 Господарського процесуального кодексу України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Проте, за висновками суду, рішення у справі ніяким чином не вплине на права на обов`язки Кабінету Міністрів України та Міністерства фінансів України, внаслідок чого відповідні клопотання позивача були залишені без задоволення.

Судом також було відмовлено в задоволенні клопотання Національного банку України про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору. При цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Проте, позивачем позовні вимоги підтримано, спір між сторонами щодо наявності підстав для припинення зобов`язання існує, а отже, підстави для закриття провадження відсутні.

13.05.2020р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.06.2020р.

09.06.2020р. судом було відкладено розгляд справи по суті на 01.07.2020р.

В судовому засіданні 01.07.2020р. представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача було надано усні пояснення, згідно яких проти задоволення позовних вимог надано заперечення.

Представниками третіх осіб також було надано усні пояснення по суті справи.

В судовому засіданні 01.07.2020р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Державною іпотечною установою (клієнт) укладено договір банківського рахунку №26/995-070, за умовами якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

26.12.2013 Правлінням Державної іпотечної установи було прийнято рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3".

У п. 4.2 Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року наведено параметри випуску облігацій, а саме:

- характеристика облігацій: серія «Z2" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «A3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «B3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «C3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія «D3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням;

- кількість облігацій: 50 000 штук відсоткових іменних облігацій, у тому числі: серія «Z2" - 10 000 штук; серія «A3" - 10 000 штук; серія «B3" - 10 000 штук; серія «C3" - 10 000 штук; серія «D3" - 10 000 штук;

- номінальна вартість облігацій (серій «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3"): 100 000,00 грн.;

- загальна номінальна вартість випуску облігацій: 5 000 000 000,00 грн., в тому числі: серія «Z2" - 1 000 000 000,00 грн.; серія «A3" - 1 000 000 000,00 грн.; серія «B3" - 1 000 000 000,00 грн.; серія «C3" - 1 000 000 000,00 грн.; серія «D3" - 1 000 000 000,00 грн.

Згідно 4.8 Проспекту емісії виплата відсоткового доходу здійснюється за рахунок коштів емітента в національній валюті депозитарною установою, з якою власник облігацій уклав договір про обслуговування рахунку у цінних паперах. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника облігацій.

Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється з періодичністю один раз на півроку.

Виплата відсоткового доходу здійснюється на підставі реєстру власників, який складає Центральний депозитарій ПАТ «НДУ" на момент завершення операційного дня, що передує даті початку відповідної виплати (даті останньої виплати).

За змістом п. 4.8 Проспекту емісії, для дванадцятого відсоткового періоду емітент встановлює такі умови виплати відсоткового доходу:

- для облігацій серії «В3": для дванадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 24.12.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.;

- для облігацій серії «С3": для дев`ятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 24.12.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.

За твердженнями позивача, згідно реєстрів власників іменних цінних паперів станом на 21.12.2019р. Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк" було власником цінних паперів, емітованих позивачем, а саме іменних відсоткових облігацій підприємства серії «B3" (UA) в кількості 10 000 загальною номінальною вартістю 1 000 000 000,00 грн. та «С3" в кількості 2 700 загальною номінальною вартістю 270 000 00,00 грн.

Вказані обставини, на думку позивача, вказують на виникнення станом на 24.12.2019р. у Державної іпотечної установи грошового зобов`язання перед відповідачем з виплати відсоткового доходу за облігаціями серії «B3" та «С3" на загальну суму 60 159 773 грн.

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови №150 від 02.03.2015 Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк". Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 (включно).

02.10.2015 на підставі постанови №664 від 02.10.2015 правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Відповідно до довідки Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» №05-3260387 від 01.04.2016р. Державну іпотечну установу було включено до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів; загальна акцептована сума кредиторських вимог Державної іпотечної установи становить 3 332 921 190,01 грн.

24.12.2019р. Державна іпотечна установа звернулась до відповідача з заявою №8224/15/1 від 24.12.2019р. про зарахування зустрічних однорідних вимог по сплаті відсоткового доходу за восьмий період за облігаціями серій «B3" , «C3" згідно Проспекту емісії в сумі 60 159 773 грн.

У відповідь листом №165 від 17.01.2020р. відповідач повідомив позивача про те, що Національним банком України було прийнято у власність облігації серії «В3» у кількості 9464 шт. в рахунок позачергового часткового погашення кредиторських вимог згідно мирової угоди, а отже, зарахування зустрічних однорідних вимог у заявленому розмірі не вбачається за можливе.

Наразі, спір у справі виник у зв`язку з порушенням, ну думку позивача, його права на проведення зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому, позивачем наголошено на тому, що оскільки Верховним Судом було зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції про затвердження мирової угоди, станом на 24.12.2019р. (строк виплати відсоткового доходу) до Національного банку України не перейшло право на цінні папери.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Суд звертає увагу учасників судового процесу на те, що умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. по справі №910/6374/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вказувалось вище, за твердженнями позивача, згідно реєстрів власників іменних цінних паперів станом на 21.12.2019р. Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк" було власником цінних паперів, емітованих позивачем, а саме іменних відсоткових облігацій підприємства серії «B3" в кількості 10 000 загальною номінальною вартістю 1 000 000 000,00 грн. та «С3" в кількості 2 700 загальною номінальною вартістю 270 000 00,00 грн.

Вказані обставини, на думку позивача, вказують на виникнення станом на 24.12.2019р. у Державної іпотечної установи грошового зобов`язання перед відповідачем з виплати відсоткового доходу за облігаціями серії «B3" та «С3" на загальну суму 60 159 773 грн.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/6514/17 за позовом Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 42 від 12.09.2014 в розмірі 924 197 092,38 грн на предмет застави (цінні папери) за договором застави облігацій Державної іпотечної установи №42/ДІУ від 12.09.2014, а саме, облігацій Державної іпотечної установи, серії С3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, у кількості 2 700 штук, з датою погашення - 15.12.2020 та облігацій Державної іпотечної установи, серії В3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, у кількості 6 155 штук, з датою погашення - 18.11.2020, шляхом передачі у власність позивача предмета застави, а також з вимогами до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про зобов`язання направити Національному депозитарію України розпорядження про розблокування та переказу з рахунку в цінних паперах, який належить відповідачу - на рахунок позивача, відкритий у Національному депозитарії України цінних паперів, а саме, облігацій ДІУ, серії С3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, у кількості 2 700 штук, з датою погашення - 15.12.2020 та вартістю у розмірі 281 765 059,95 грн без ПДВ та облігацій ДІУ, серії В3, міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів UA, у кількості 6 155 штук, з датою погашення - 18.11.2020 та вартістю у розмірі 642 342 693,60 грн без ПДВ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/6514/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 затверджено мирову угоду від 01.10.2019, укладену між Національним банком України, Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк», рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 визнано нечинним, а провадження у справі №910/6514/17 закрито.

Згідно змісту п.п.5-7 мирової угоди, яку затверджено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019, між Акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України досягнуто згоди щодо звернення стягнення на облігації з міжнародним ідентифікаційним номером UA, передані в заставу за договором застави, у кількості, необхідній для погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі, а саме звернення стягнення на 9464 штук облігацій Державної іпотечної установи (серія ВЗ) з міжнародним ідентифікаційним номером UA (дата погашення 18.11.2020). Залишок облігацій Державної іпотечної установи з міжнародним ідентифікаційним номером UA, загальною кількістю 536 штук (дата погашення 18.11.2020) та з міжнародним ідентифікаційним номером UA, загальною кількістю 2700 штук (дата погашення 15.12.2020) підлягатимуть розблокуванню Національним банком на рахунку АТ «Дельта Банк». Національний банк: у термін до 06 грудня 2019 року з дня затвердження судом цієї Мирової угоди надсилає Публічному акціонерному товариству «Національний депозитарій України» розпорядження (повідомлення) на переказ облігацій, заблокованих, як забезпечення за кредитами рефінансування, зазначених у пункті 5, з рахунку в цінних паперах АТ «Дельта Банк», відкритий в депозитарній установі АБ «УКРГАЗБАНК», на рахунок в цінних паперах Національного банку, відкритий в депозитарній установі Національного банку.

Постановою Верховного Суду від 15.01.2020р. ухвала Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 була залишена без змін.

Одночасно, судом враховано, що ухвалою від 04.12.2019р. Верховного Суду по справі №910/6514/17 було зупинено виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 у справі № 910/6514/17 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Проте, у даному випадку зупинення виконання ухвали суду апеляційної інстанції ніяким чином не впливає на перехід до Національного банку України права власності на 9464 штук облігацій Державної іпотечної установи (серія ВЗ) з міжнародним ідентифікаційним номером UA.

Зокрема, наведені висновки суду гуртуються на наступному.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що станом на 21.11.2019р. на рахунок Національного банку України в цінних паперах вже було зараховано 9464 штук облігацій Державної іпотечної установи (серія ВЗ) з міжнародним ідентифікаційним номером UA.

При цьому, фактично зарахування було здійснено після набрання ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019, законної сили, з урахуванням того, що згідно ч.2 ст.281 та ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

У даному випадку зупинення судом касаційної інстанції виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019р. не має своїм наслідком повернення вже виконаного за мировою угодою.

З урахуванням переходу до Національного банку України права власності на 9464 штук облігацій Державної іпотечної установи (серія ВЗ) з міжнародним ідентифікаційним номером UA, суд дійшов висновку, щодо безпідставності тверджень позивача про виникнення станом на 24.12.2019р. у Державної іпотечної установи грошового зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк" з виплати відсоткового доходу за 12 відсотковий період облігаціями серії «B3" та «С3" на загальну суму 60 159 773 грн.

В контексті наведеного суд зазначає, що за приписами ст.194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» передбачено, що облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником коштів, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов`язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення). Перехід права власності на облігації емітента до іншої особи не є підставою для звільнення емітента від виконання зобов`язань, що підтверджуються облігацією.

До особи, яка набула право на цінний папір, одночасно переходять у сукупності всі права, які ним посвідчуються (права за цінним папером), крім випадків, установлених законом або правочином (ч.1 ст.4 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»).

Згідно 4.8 Проспекту емісії виплата відсоткового доходу здійснюється за рахунок коштів емітента в національній валюті депозитарною установою, з якою власник облігацій уклав договір про обслуговування рахунку у цінних паперах. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника облігацій.

Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється з періодичністю один раз на півроку.

Виплата відсоткового доходу здійснюється на підставі реєстру власників, який складає Центральний депозитарій ПАТ «НДУ" на момент завершення операційного дня, що передує даті початку відповідної виплати (даті останньої виплати).

За змістом п. 4.8 Проспекту емісії, для дванадцятого відсоткового періоду емітент встановлює такі умови виплати відсоткового доходу:

- для облігацій серії «В3": для дванадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 24.12.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.;

- для облігацій серії «С3": для дев`ятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 24.12.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.

Тобто, з урахуванням переходу до Національного банку України права власності на 9464 облігацій Державної іпотечної установи (серія ВЗ) з міжнародним ідентифікаційним номером UA, суд дійшов висновку, що станом на 24.12.2019р. у Державної іпотечної установи виникло грошове зобов`язання не перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк" з виплати відсоткового доходу за 12 відсотковий період облігаціями серії «B3" та «С3" на суму 44 830 873,36 грн., а перед Національним банком України.

З огляду на викладені вище висновки, приймаючи до уваги, що станом на дату завершення періоду виплати відсоткового доходу за дванадцятий період у власності Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" залишилось іменних відсоткових облігацій підприємства серії «B3" (UA) в кількості 536 та «С3" в кількості 2 700, наявними є підстави для вирішення питання щодо припинення зобов`язання Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк" щодо сплати частини відсоткового доходу за дванадцятий відсотковий період в розмірі 15 328 899,64 грн., що розрахований саме за належними відповідачу на праві власності станом на 24.12.2019р. облігаціями серій «В3", «С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року.

З приводу заперечень відповідача щодо неможливості здійснення зарахування після затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку, а також його ліквідаційної маси як такого, що суперечить статті 46 та статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки призведе до зменшення ліквідаційної маси, суд зазначає наступне.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов`язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов`язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов`язаними з банком особами.

Як свідчать матеріали справи, станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог позивач був кредитором банку за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013 (вимоги на суму 3 332 921 190,01 грн. акцептовані та включені до реєстру); грошові кошти спрямовувались на погашення зобов`язань позивача за емітованими ним борговими цінними паперами (облігаціями серії серій «B3" , «C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року), на дату початку процедури виведення Фондом Банку з ринку кошти перебували на поточному рахунку позивача.

Також, умовами п.п.5.1-5.3 договору №26/995-070 від 27.02.2013р. передбачено доручення клієнтом банку здійснювати договірне списання та визначено порядок вчинення означених дій.

Доказів того, що Державна іпотечна установа є пов`язаною з банком особою матеріали справи не містять.

Одночасно, відповідачем факту існування перелічених у п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" умов, необхідних для зарахування зустрічних однорідних вимог, не спростовано.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що після початку процедури виведення банку з ринку відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та заяв Державної іпотечної установи від 29.10.2015 та 11.12.2015 було здійснено зустрічне зарахування однорідних вимог між АТ «Дельта Банк" та Державною іпотечною установою, внаслідок якого припинено зобов`язання Державної іпотечної установи перед Банком щодо виплати відсоткового доходу за облігаціями серій «A3" , «B3" , «C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року за третій та четвертий відсоткові періоди. Даний факт визнано Банком, про що повідомлено позивача листами №2416 від 25.11.2015 та №109 від 12.01.2016.

Твердження відповідача про те, що після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку зарахування зустрічних однорідних вимог є неможливим, оскільки це суперечить приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2 є безпідставними та необґрунтованими.

Посилання Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" на п. 4.14 глави 4 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, за яким визначено дії Фонду або уповноваженої особи Фонду у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, а саме: у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, з метою забезпечення достовірності переліку майна банку, що входить до його ліквідаційної маси, Фонд або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй Фондом відповідних повноважень) може вносити зміни до ліквідаційної маси, але не частіше одного разу на квартал, такі зміни затверджуються виконавчою дирекцією Фонду, є необґрунтованими та такими, що не спростовують наявності підстав для припинення зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку не містять заборони проведення зарахування зустрічних однорідних вимог (за умови дотримання вимог, встановлених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") після затвердження ліквідаційної маси неплатоспроможного банку.

Аналогічних правових висновків щодо можливості зарахування зустрічних однорідних зобов`язань Державної іпотечної установи та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" дійшов Верховний Суд у постановах від 09.04.2019р. по справі №910/10418/18 та від 10.04.2019р. по справі №910/1340/18.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу (в тому числі, і щодо розміру матеріальної шкоди)залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного у сукупності, господарський суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову Державної іпотечної установи до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" в частині визнання припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк" щодо сплати частини відсоткового доходу за дванадцятий відсотковий період в розмірі 15 328 899,64 грн. за облігаціями серій «В3", «С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Визнати припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк" щодо сплати частини відсоткового доходу за дванадцятий відсотковий період в розмірі 15 328 899,64 грн. за облігаціями серій «В3", «С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії «Z2", «A3", «B3", «C3", «D3" Державної іпотечної установи 2013 року.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-б ) на користь Державної іпотечної установи (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 34 ) судовий збір у розмірі 2102 грн.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. З урахуванням п.4 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), вказаний строк продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст складено та підписано 09.07.2020р.

Суддя Спичак О.М.