УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

06.07.2020Справа № 910/9082/20

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши матеріали заяви про видачу судового наказу Державного підприємства «Держвуглепостач» з вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 188 027,88 грн. з Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Держвуглепостач» (надалі - заявник) звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 188 027,88 грн. з Публічного акціонерного товариства «Центренерго».

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.

У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При цьому, відповідно до статті 2 Закону України "Про судовий збір", платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Отже, Закон не виключає можливості здійснення оплати судового збору іншою особою, але платником має бути особа, яка звертається до суду чи стосовно якої ухвалене судове рішення.

Крім того, Державна судова адміністрація України в листі №6-17517/8 від 14.09.2018 "Про забезпечення заходів контролю за надходженням та поверненням судового збору" вказує про те, що суд при розгляді як позовних заяв, так і заяв на повернення помилково сплачених до бюджету коштів має перевіряти чи є заявник (позивач) платником судового збору відповідно до документів, що підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Такі дії допоможуть знизити ризик ухилення від сплати судового збору в ситуації, коли, наприклад, позивач - юридична особа, проте судовий збір за подання позовної заяви сплачений фізичною особою (бухгалтером чи керівником підприємства). У результаті суд, не звернувши уваги на ці розбіжності, платіжний документ, де платником судового збору вказано іншу особу, і відкриває провадження у справі. Фізична особа, яка сплатила судовий збір може звернутися до суду із заявою про повернення помилково зарахованих до бюджету коштів, оскільки до суду із заявою на подачу позову вона не зверталась.

Для недопущення таких фактів ДСА України просить звернути увагу на необхідність дотримання вимог статті 2 Закону України "Про судовий збір" у частині звернення до суду з підтверджуючими документами щодо сплати судового збору саме платником цього збору.

Судом встановлено, що позивачем в якості доказу сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі до позовної заяви додано платіжне доручення №101 від 11.06.2020 на суму 210,20 грн. Водночас, у даному платіжному документі платником є Відокремлений підрозділ управління З К код платника 41408328.

Враховуючи положення статті 2 Закону України "Про судовий збір" надане до позовної заяви платіжне доручення №101 від 11.06.2020 на суму 210,20 грн., платником якої є Відокремлений підрозділ управління З К код платника 41408328, не може вважатися належним доказом сплати судового збору за подання заяви про видачу судового наказу Державним підприємством «Держвуглепостач» з вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 188 027,88 грн. з Публічного акціонерного товариства «Центренерго», оскільки Відокремлений підрозділ управління З К код платника 41408328 не є особою, яка звертається до суду чи стосовно якої ухвалене судове рішення у даній справі. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 17.01.2019 по справі №922/4734/16.

Будь-яких інших доказів сплати судового збору матеріали позовної заяви не містять.

За таких обставин платіжне доручення №101 від 11.06.2020 на суму 210,20 грн. є неналежним доказом сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Як вбачається з поданої заяви, заявником не визначено офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника. Також у поданій заяві відсутні будь які відомості, що офіційні електронні адреси боржника та інші дані не відомі заявнику.

Заявником не дотримано вимоги, встановлені п.п. 2 ч. 2 п. 1 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 154 ГПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

При цьому, суд зазначає, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 148, 150, 152, 153, 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

Відмовити Державному підприємству «Держвуглепостач» у видачі судового наказу з вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 188 027,88 грн. з Публічного акціонерного товариства «Центренерго».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст. 255 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.О. Лиськов