ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2020 справа № 914/1852/19

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Демчук А.П., розглянувши матеріали

за позовом: Фізичної особи-підприємця Сували Омеляна Івановича, м. Львів,

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал", м. Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Приватного підприємства "ІВЗО", м. Львів,

предмет спору: зобов`язання відповідача виконати умови договору №311003 від 23.09.2014р.; визнання укладеними змін в п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору,

підстава позову: відсутність підстав для обмеження позивача у водопостачанні та водовідведенні,

за участю представників:

позивача: Качмар Іван Остапович - адвокат на підставі ордеру серії ЛВ № 170420 від 11.09.2019 року,

відповідача: Урбанська Тамара Вільгельмівна - адвокат, довіреність вих. № Вд2847-20 від 30.03.2020 року, Сорока Дана Миколаївна - адвокат, довіреність від 30.03.2020 року,

третьої особи: не з`явився,

ПРОЦЕС

09.09.2019 року до Господарського суду Львівської області надійшла заява Фізичної особи-підприємця Сували Омеляна Івановича про забезпечення позову до подання позовної заяви у спосіб заборони Львівському міському комунальному підприємству «Львівводоканал» вчиняти будь-які дії щодо припинення водопостачання до будівлі автомийки, що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Хуторівка, 23, а також заборонити вчиняти дії щодо припинення договору № 311003 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від вересня 2014 року.

11.09.2019 року заявником подано додаткові пояснення до заяви про забезпечення позову.

11.09.2019 року судом постановлено ухвалу про задоволення заяви Фізичної особи-підприємця Сували Омеляна Івановича про забезпечення позову від 09.09.2019 року з урахуванням додаткових пояснень від 11.09.2019 року та заборонено Львівському міському комунальному підприємству «Львівводоканал» вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення водопостачання до будівлі автомийки, що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Хуторівка, 23.

26.09.2019 року до господарського суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Сували Омеляна Івановича до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про зобов`язання відповідача виконати умови договору №311003 від 23.09.2014р. та про розтлумачення п.3.1.5 договору №311003 від 23.09.2014р, яка, як вбачається з поштової квитанції, надіслана на адресу суду 20.09.2019 року, тобто, в межах десятиденного строку, визначеного законом.

Ухвалою суду від 27.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до часті у справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Приватне підприємство «ІВЗО». Рух справи відображено в попередніх ухвалах суду та протоколах судових засідань. Зокрема, 05.02.2020 року судом розпочато розгляд справи по суті.

Відводів складу суду сторонами не заявлено.

21.10.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, 06.11.2019 року - заперечення на відзив.

28.10.2019 року позивачем подано відповідь на відзив.

У судовому засіданні 26.02.2020 року представником позивача подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, 05.03.2020 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, 13.05.2020 року - клопотання про долучення доказів і поновлення пропущеного строку на їх долучення.

11.03.2020 року відповідачем подано заперечення на заяву, 13.05.200 року - додаткові заперечення та заяву про встановлення додаткового строку для подачі копії листа Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08.12.2011 року.

Розгляд заяви і розгляд справи по суті неодноразово відкладався з підстав, зазначених у відповідних ухвалах суду, зокрема, у зв`язку з неявкою представника позивача та подання ним клопотань про відкладення судових засідань через впровадження на території України карантину.

У судове засідання 09.07.2020 року з`явилися представники сторін (представник позивача був відсутній на початку судового засідання і допущений до участі в судовому засіданні у процесі розгляду справи). Третя особа повторно явку представника не забезпечила в судове зсідання, повторно причин неявки не повідомила. У судовому судом відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, про що постановлено відповідну ухвалу. Крім цього, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, враховуючи положення ст. 80, 119 ГПК України, з метою повного та всебічного розгляду справи та дотримуючись принципів змагальності сторін і пропорційності господарського судочинства, судом задоволено клопотання відповідача від 13.05.2020 року про встановлення додаткового строку на подання доказів, задоволено клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку на подання документів згідно із заявою від 13.05.2020 року, про що постановлено ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, занесені до протоколу судового засідання. У судовому засіданні судом досліджено долучені представниками сторін документи, заслухано пояснення представників сторін щодо суті позовних вимог.

Щодо неявки третьої особи у дане судове засідання, суд зазначає, що така є систематичною упродовж розгляду справи, тому не вважається перешкодою для розгляду справи по суті в даному судовому засіданні.

Суд обізнаний, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", і що відповідно до п. 4 прикінцевих положень ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки розгляду справи по суті продовжуються на строк дії такого карантину.

Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відтак, враховуючи належне повідомлення третьої особи про дату та час судового засідання, неповідомлення ним причин неявки, враховуючи явку представників сторін і розумні строки розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 09.07.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Спір між сторонами виник внаслідок порушення відповідачем, на переконання позивача, умов договору на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі. Так, позивач стверджує, що станом на момент звернення позивача до господарського суду з позовною заявою відповідач не надав позивачу жодного належного доказу в підтвердження факту споживання позивачем води понад встановленні договором ліміти, на такий відповідач не покликається у листі від 27.08.2019р. На думку позивача, за наведеної ситуації не наступили обставини, з якими договір та чинне законодавство України пов`язує наявність у відповідача права на обмеження позивача у водопостачанні та водовідведенні. Тому просить в судовому порядку про зобов`язання відповідача до виконання умов договору, а саме забезпечити до будівлі автомийки, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хуторівка, 23, в розмірі лімітів: постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 90 куб.м./міс приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднюваних речовин в об`ємі 90 куб.м./міс, дощових (талих) стічних вод - 9 куб.м./міс (п.п. 2.1.1. п. 2.1. договору); а також про визнання укладеними зміни в п. п. 2.1.1 п. 2.1. договору №311003 від 23.09.2014р. в наступній редакції: «Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал» зобов`язується забезпечити до будівлі автомийки, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хуторівка, 23, в розмірі лімітів: постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 232 куб.м./міс приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднюваних речовин в об`ємі 232 куб.м./міс, дощових (талих) стічних вод - 9 куб.м./міс.».

Відповідач подав відзив на позовну заяву та на заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якого вказує, що на даний час існують договірні відносини між ЛМКП "Львівводоканал" та Сувалою Омеляном Івановичем як фізичною особою, а отже даний спір не може розглядатись господарським судом, а підглядає розгляду у порядку цивільного судочинства та належить до юрисдикції місцевих загальних судів; що позивач не міг не помітити, що обсяг його водоспоживання згідно показів лічильника вже протягом тривалого часу (протягом 2 років) становить в середньому 200 куб. м. при допустимих 90 куб. м./міс., обставини (понадлімітне водоспоживання та водовідведення) наступили вже давно (більше двох років), мають систематичний характер та існували на час направлення позивачу листа від 27.08.2019р. та складення акту № 33697 від 06.09.2019р.; перелік підстав, з яких ЛМКП "Львівводоканал" вправі припинити чи обмежити водопостачання абоненту, не є передбачений виключно договором, зокрема, п. 3.1.5 договору, а включає в себе весь спектр підстав, з яких до абонента можуть застосовуватись санкції у випадку невиконання ним договору, що передбачені чинним законодавством, зокрема, Правилами приймання стічних вод споживачів до системи централізованого водовідведення Львова, затверджених рішенням виконкому Львівської міської ради від 14.06.2019 № 516, також передбачено ряд норм, що передбачають обов`язок додержання лімітів водоспоживання та водовідведення та санкції за їх недотримання.

Також відповідач зазначає, що всупереч приписам ст. 181 ГПК України позивач не дотримався встановленої процедури та не надіслав на адресу ЛМКП "Львівводоканал" пропозиції щодо внесення змін до договору. Крім цього, підстав для зміни договору, передбачених ст. 651 ЦК України, оскільки не доведено порушення відповідачем умов договору, так як обов`язку постачання води в більшому ніж 90 куб.м в місяць об`ємі у ЛМКП "Львівводоканал" відповідно до договору немає, а обмеження водопостачання не є тотожнім припиненню водопостачання. Також відповідач вказує, що внесенню змін до договору повинна передувати видача технічних умов. З цих підстав позовна вимога, про внесення змін у договір не підлягає задоволенню ще й по причині неотримання позивачем технічних умов. Більше того, позивачем жодним чином не обґрунтовано і нічим не підтверджено об`єм послуг в розмірі 232 м куб./міс, який покладено в редакцію спірного пункту договору.

Крім цього, відповідач вважає, що щодо першої позовної вимоги - відносно зобов`язання забезпечити водопостачання та водовідведення в об`ємі 90 куб. м/міс - відсутній предмет спору, а отже, в цій частині, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, справа підлягає закриттю.

Відповідач також вважає, що позовом подано неналежним позивачем, оскільки на час підписання договору Сувала Омелян Іванович не був фізичною особою підприємцем, після 15.02.2016р. договір між ЛМКП "Львівводоканал" та Сувалою Омеляном Івановичем як фізичною особою-підприємцем не переукладався. Отже, Фізична особа підприємець Сувала Омелян Іванович не може бути позивачем у справі з позовними вимогами про внесення змін до договору, укладеного між ЛМКП "Львівводоканал" та Сувалою Омеляном Івановичем як фізичною особою.

Третя особа позиції стосовно позовних вимог не висловила, у судові засідання явку представника не забезпечувала.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

04.12.2012 року замовнику ФОП Басарабі Д.М. по об`єкту тимчасового збірно-розбірного павільйону автомийки на два пости за адресою вул. Хуторівка, 23 погоджено технічні умови № 15-6847, відповідно до яких потреба у воді 3,0 м3/добу, максимальні витрати 0,45 л/с.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22322359 від 29.05.2014 року за адресою вул. Хуторівка, 23, м. Львів, зареєстровано об`єкт нерухомого майна - будівлю автомийки на праві власності за Сувалою Омеляна Івановича .

23.09.2014 року Сувала Омелян Іванович (згідно з договором - абонент) і Львівське міське комунальне підприємство "Львівводоканал" (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - Львівводоканал) уклали договір № 311003 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі, відповідно до якого Львівводоканал надає послуги по забезпеченню питною водою та прийманні стічних вод до міської мережі каналізації, а абонент користується послугами: здійснює забір води з водопроводу, скид стічних вод у каналізацію і сплачує вартість наданих послуг на умовах, які визначені договором та чинним законодавством України.

Згідно з п. 2.1 договору Львівводоканал зобов`язується, зокрема, відповідно до технічних умов, виданих Львівводоканалом, приєднати абонента до міської мережі водопроводу та каналізації та забезпечити в розмірі лімітів постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 90 куб. м./міс, приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднювальних речовин, в об`ємі 90 куб. м./міс, дощових (талих) стічних вод 9 куб. м./міс.

Абонент у свою чергу зобов`язався, серед іншого, у встановленому порядку отримати дозвіл на скид стічних вод і не перевищувати встановлені ліміти водоспоживання і водовідведення на допустимі концентрації забруднювальних речовин в контрольних колодязях на каналізаційних випусках абонента (пп. 2.2.1 та пп. 2.2.7 п. 2 договору).

Серед прав сторін передбачено, що Львівводоканал має право при невиконанні абонентом умов договору, після завчасного попередження, обмежити йому подачу води та приймання стоків. Наступне поновлення послуг проводиться у встановленому Правилами користування порядку за рахунок абонента (п. 3.1.4), тимчасово припинити подачу води у випадках:

а) своєчасної несплати за надані послуги;

б) припинення подачі електроенергії від енергосистеми до насосних станцій;

в) необхідності збільшення подачі води до місця пожежі;

г) пошкодження водопровідних систем;

д) стихійного лиха (п. 3.1.5).

Абонент у свою чергу має право забезпечення питною водою, якість якої відповідає державним стандартам; проведення перерахунків розміру плати за водопостачання та водовідведення в разі зниження їх якості, в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України; вимагати від Львівводоканалу виконання всіх зобов`язань, які встановлено цим договором; користуватися всіма правилами, які встановлено цим договором та чинним законодавством.

Кількість води та стоків, що використовується абонентом, визначається за показами водолічильників, встановлених відповідно до вимог Правил і зареєстрованих Львівводоканалом (п. 4.1). Нарахування плати абоненту за надані послуги здійснюється Львівводоканалом згідно Правил користування з часу фактичного користування послугами водопостачання та водовідведення (п. 4.5). Скидання абонентом стічних вод з перевищенням допустимих концентрацій на його каналізаційному випуску оплачується з відповідним підвищеним коефіцієнтом. Визначення допустимих концентрацій і нарахування додаткової плати за послуги водовідведення проводиться Львівводоканалом відповідно до Правил приймання (п. 4.8).

Відповідач звернувся до Сували О.І. з листом від 27.08.2019 року, відповідно до якого повідомив, що ліміт водоспоживання та водовідведення автомийки, що знаходиться за адресою вул. Хуторівка, 23, становить 90 м3/міс згідно технічних умов за № 15-6847 від 04.12.2012р. Місячне споживання води автомийкою перевищує встановлений ліміт. У зв`язку з невиконанням п. 3.8 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, тобто «у разі запланованих змін у діяльності споживачів, якщо вони ведуть до зміни обсягів спожитої питної води та скиду стічних вод, споживачі в місячний строк до моменту виникнення змін надають виробнику заяву та відповідні документи для одержання додаткових технічних умов та внесення змін у договір», надання послуг водопостачання та водовідведення по даній адресі буде обмежено в 10-ий термін.

ФОП Сувала О.І. звернувся до відповідача із заявою від 02.09.2019 року про те, що не заперечує щодо збільшення місячного ліміту споживання води та про надання йому часу для усунення недоліків.

06.09.2019 року працівниками Львівводоканалу складено акт № 33697 про виявлення наступного: водопостачання не обмежено згідно з листом від 27.08.2019 року, працівника ЛМКП «Львівводоканал» не допущено до водомірного вузла для обмеження і опломбування.

09.09.2019 року ФОП Сувала О.І. звернуся до відповідача із заявою про надання додаткових технічних умов у зв`язку зі збільшенням ліміту водоспоживання та відповідно внесення змін у діючий договір на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від 23.09.2014 року. Крім цього, 09.09.2019 року позивач звертався до відповідача із заявами не обмежувати надання послуг водопостачання та водовідведення за адресою вул. Хуторівка, 23, м. Львів та надання місячного терміну для усунення недоліків шляхом збільшення ліміту, а також про надання інформації щодо недоліків і способів їх усунення, про які зазначалося в акті від 06.09.2019 року.

Позивач здає в оренду об`єкт, що знаходиться за адресою вул. Хуторівка, 23, м. Львів, загальною площею 100,0 кв.м., що вбачається з укладеного 02.01.2019 року договору оренди нежитлових приміщень - автомийки (шиномонтаж) терміном на один рік між ФОП Сувалою О.І. (орендодавець) та Приватним підприємством «ІВЗО» (орендар).

Згідно з рахунками за водовідведення та водопостачання, а також з відомостями нарахувань по контрагенту за період з січня по грудень 2018 року по договору № 311003 показники спожитої води становили 291, 397, 310, 353, 795, 412, 205,212, 203, 210, 166, 175 м.к., за період з січня по жовтень 2019 року - 214, 204, 117.58, 125.42, 192, 211, 209, 203, 202, 147, 63, 104 кв.м. У відповідні періоди 2018-2019 років абонент здійснював оплату, що підтверджується загальною довідкою за період з січня по грудень 2018 року, за період січня по жовтень 2019 року.

Як вбачається з долучених позивачем і відповідачем рахунків за водопостачання та водовідведення за вересень 2019 року, за період січень-грудень 2018 року, січень-вересень 2019 року, такі виставлені Сувалі О. І. - ф.о. підприємцю.

Дані факти матеріалами справи підтверджуються, документально не спростовувались.

ВИСНОВКИ СУДУ ЩОДО ПІДВІДОМЧОСТІ СПОРУ ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДУ

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

У чинному Господарському процесуальному кодексі України одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин та впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в ст. 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 зазначеного Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник внаслідок саме господарської діяльності абонента по договору, укладеному абонентом з відповідачем. Відтак, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарської діяльності позивача, хоча і на підставі договору, укладеного відповідачем із Сувалою О.І. як фізичною особою, проте для здійснення діяльності по відповідному об`єкту як суб`єкта господарювання. Крім цього, як правильно відзначив позивач, відповідач визнає та не заперечує існування правовідносин між сторонами, що, зокрема, підтверджується виставленням рахунків за водопостачання та водовідведення суб`єкту підприємницької діяльності - Сувалі О. І . - ф.о. підприємцю.

ВИСНОВКИ СУДУ ЩОДО ПОЗОВНОЇ ВИМОГИ ПРО ЗОБОВ`ЯЗАННЯ ДО ВЧИНЕННЯ ДІЙ

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір № 311003 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мереж.

Договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги".

14.06.2019 року рішенням виконкому Львівської міської ради затверджено Правила приймання стічних вод споживачів до системи централізованого водовідведення Львова, відповідно до яких споживачі зобов`язані здійснювати систематичний контроль за кількістю та якістю стічних вод, які вони скидають до системи міської каналізації, не перевищувати встановлені кількісні та якісні показники стічних вод в КК на своїх Випусках (п. 3.5.1). Відповідно до п. 3.7.3 Правил споживачі несуть відповідальність за відповідність кількісних і якісних показників стічних вод, що скидаються у міську каналізацію, вимогам Правил.

Водночас згідно з п. 3.9.1, п. 3.9.2 Правил виявлені порушення умов договору, вимог Державних правил, ПТЕ, Правил користування, цих Правил, фіксуються актом Виробника, де встановлюються терміни усунення порушень. При цьому акт Виробника є обов`язковим до виконання у встановлені в ньому терміни. Акт складається у двох примірниках, підписується уповноваженим представником Виробника і уповноваженим представником Споживача. При відмові Споживача від підпису, представники Виробника роблять в акті відповідний запис. В цьому разі акт затверджується Виробником, надсилається Споживачеві і є чинним.

Як вбачається з матеріалів справи, працівниками Львівводоканалу 06.09.2019 року складено акт № 33697 про виявлення наступного: водопостачання не обмежено згідно з листом від 27.08.2019 року, працівника ЛМКП «Львівводоканал» не допущено до водомірного вузла для обмеження і опломбування. Проте, таким актом не зафіксовано порушення абонентом умов договору, вимог Державних правил, ПТЕ, Правил користування, чи Правил приймання стічних вод споживачів до системи централізованого водовідведення Львова. Тому такий акт не може вважатися таким, що складений відповідно до приписів п. 3.9.1, п. 3.9.2 Правил приймання стічних вод споживачів до системи централізованого водовідведення Львова і таким, що фіксує порушення абонентом тих чи інших приписів законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що відповідний акт не відповідає вимогам, що ставляться до доказів.

Щодо наданих сторонами рахунків, які виставлялися абоненту за водокористування та водовідведення, то такі не можуть заміняти допустимого доказу на підтвердження обставини фіксації порушення умов договору - акта про порушення, складення якого передбачено Правилами приймання стічних вод споживачів до системи централізованого водовідведення Львова.

Так, як зазначав відповідач, згідно з п. 9.1 Правил споживачі, які користуються послугами водовідведення, несуть, згідно з діючим законодавством, відповідальність за порушення встановлених Правил. Вказаним розділом 9 передбачено повноваження виробника, а саме у випадку виявлення перевищень встановлених допустимих концентрацій (п. 9.2), грубих порушеннях Правил (п. 9.4), що включає в себе безоблікове водокористування, скид стічних вод за відсутності чинного договору, порушення інших загальних вимог (скид конденсату; скид дощового та дренажного стоку в загальносплавну каналізацію (або скид господарсько-побутових чи виробничих стічних вод через дощовий випуск) при роздільній системі каналізації; скид речовин, заборонених до скидання до системи централізованого водовідведення, чи речовин, не вказаних в Умовах скиду; відсутність ідентифікаційної таблички) - виставлення рахунків споживачу та відключення каналізаційної мережі споживача від міської мережі (після попередження за 5 діб) у випадках невиконання заходів для доведення якості стічних вод до встановлених нормативів в узгоджені з виробником строки (п. 9.4.7.1), невиконання споживачем вимог виробника щодо попереднього очищення стічних вод, утилізації осадів із споруд попереднього очищення, спорудження усереднювачів, улаштування каналізаційної мережі і локальних очисних споруд (п. 9.4.7.2), недотримання споживачем визначеного режиму водовідведення (п. 9.4.7.3), самовільного приєднання до мережі водовідведення (від`єднання після усного попередження) (п. 9.4.7.4), відмови споживача укласти договір з виробником (від`єднання після усного попередження) (п. 9.4.7.5), невиконання споживачем умов договору щодо своєчасної оплати послуг водовідведення (п. 9.4.7.6).

Враховуючи надіслання відповідачем позивачу листа від 27.08.2019 року, вбачається, що Львіводоканал мав намір обмежити водопостачання абоненту через порушення останнім приписів п. 3.8 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України. Вказаним пунктом передбачено, що у разі запланованих змін у діяльності споживачів, якщо вони ведуть до зміни обсягів спожитої питної води та скиду стічних вод, споживачі в місячний строк до моменту виникнення змін надають виробнику заяву та відповідні документи для одержання додаткових технічних умов та внесення змін у договір.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виявлення відповідачем відповідного моменту виникнення змін, а відповідно, і моменту виникнення у позивача прострочення виконання обов`язку по зверненню до Львівводоканалу із заявою та відповідними документами для одержання додаткових технічних умов та внесення змін у договір. А як встановлено вище, позивач 09.09.2019 року звернуся до відповідача із заявою про надання додаткових технічних умов у зв`язку зі збільшенням ліміту водоспоживання та відповідно внесення змін у діючий договір на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від 23.09.2014 року.

Із заперечень відповідача також не зрозуміло, під який із випадків, передбачених розділом 9 Правил приймання стічних вод споживачів до системи централізованого водовідведення Львова, підпадає порушення припису п. 3.8 Правил, тоді як вказаним розділом за конкретне порушення передбачено відповідні дії водоканалу - виставлення рахунків споживачу та відключення каналізаційної мережі споживача від міської мережі (після попередження за 5 діб). Водночас у матеріалах справи відсутні докази виставлення споживачу рахунків про додаткову плату чи попередження споживача про відключення каналізаційної мережі споживача від міської мережі за 5 діб, що свідчить про те, що жодних порушень із зазначених вище не було виявлено.

Відповідно до п. 9.6 Правил у випадку систематичного порушення Правил та невиконанні споживачами заходів щодо приведення якісних показників стічних вод до вимог Правил виробник має право, письмово попередивши споживача, відключити його від мереж водопроводу та каналізації і у порядку, передбаченому законодавством, розірвати договір. Обмеження відпуску води і об`єму скидання у міську каналізацію поширюється лише на споживачів, яких внесено у відповідний перелік згідно з Порядком обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні (затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 2006 р. № 119). Згідно з п. 3 договору передбачено право водоканалу обмежити подачу абоненту води та приймання стоків у випадку невиконання умов договору та право тимчасово припинити подачу води у визначених випадках.

У свою чергу для відключення абонента від мережі потрібно, щоб мало місце систематичне порушення Правил та невиконання споживачем заходів щодо приведення якісних показників стічних вод до вимог Правил (п. 9.6) або один із випадків, передбачених п. 9.4.7. Матеріалами справи не підтверджуються систематичне порушення з боку абонента, адже не зафіксовано жодного порушення, не встановлювались строки та способи його усунення.

Для припинення водопостачання визначені випадки в договорі - п. 3.1.5 (своєчасна несплати за надані послуги; припинення подачі електроенергії від енергосистеми до насосних станцій; необхідності збільшення подачі води до місця пожежі; пошкодження водопровідних систем; стихійне лихо). Із описаних вище обставин не встановлено таких випадків.

Для обмеження водопостачання договором визначено, що має бути порушення умов договору. Договором визначено обов`язок абонента - не перевищувати ліміт (п. 2.2.7). Тобто теоретично відповідач мав право на обмеження водопостачання за умови доведення виявлення понадлімітного водоспоживання. Як встановлено судом вище, допустимих доказів такого - відповідного акту про порушення - в матеріалах немає. Твердження відповідача про те, що споживач знав про перевищення ліміту, бо отримував рахунки за 2018-2019 роки, є безпідставним, оскільки рівно так само доводить і обізнаність водоканалу ще з 2018 року про понадлімітне використання і не вжиття жодних дій по припиненню такого порушення. Тобто, що не зафіксувавши допущення абонентом порушення, водоканал не має підстав відключати йому водопостачання.

Водночас, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як зазначалося вище, згідно з п. 2.1 договору Львівводоканал зобов`язується, зокрема, відповідно до технічних умов, виданих Львівводоканалом, приєднати абонента до міської мережі водопроводу та каналізації та забезпечити в розмірі лімітів постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 90 куб. м./міс, приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднювальних речовин, в об`ємі 90 куб. м./міс, дощових (талих) стічних вод 9 куб. м./міс.

Дослідивши вище обставини справи, незважаючи на неправомірність дій відповідача стосовно обмеження водопостачання та фіксації порушення абонентом певних норм, суд вважає, що права та інтереси позивача, передбачені п. 2.1 договору, на отримання питної води у визначених технічними умовами лімітах відповідачем на час звернення з даним позовом та на час постановлення рішення не порушується та не заперечується. Тобто встановлені вище обставини не доводять обґрунтованості та необхідності задоволення позовної вимоги про зобов`язання ЛМКП «Львівводоканал» виконувати умови Договору № 311003 від 23.09.2014р. на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі, а саме забезпечити до будівлі автомийки, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хуторівка, 23, в розмірі лімітів: постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 90 куб.м./міс, приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднюваних речовин в об`ємі 90 куб.м./міс, дощових (талих) стічних вод - 9 куб.м./міс (п.п. 2.1.1. п. 2.1. Договору)..», так як така виконується відповідачем.

Стосовно позиції відповідача про відсутність предмета спору в частині такої позовної вимоги, суд не вважає таку обґрунтованою, оскільки в силу принципу диспозитивності господарського судочинства позивач обрав саме такий спосіб захисту своїх прав і у процесі розгляду справи позивач вказану вимогу не змінював і від неї не відмовлявся, про відсутність предмета спору в цій частині позивач не заявляв. Відтак, підстав закривати провадження в частині заявленої позовної вимоги суд не вбачає.

ВИСНОВКИ СУДУ ЩОДО ПОЗОВНОЇ ВИМОГИ ПРО ВИЗНАННЯ УКЛАДЕНИМИ ЗМІН ДО ДОГОВОРУ

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, якою регламентовано зміну або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 09.09.2019 року звертався до відповідача із заявою про надання додаткових технічних умов, в яких просив передбачити збільшення ліміту водоспоживання з 90 м. куб./міс. до 250 м. куб./міс., на підставі чого внести зміни в п. 2.1.1 договору від 23.09.2014 року. Наведене відповідає порядку, передбаченому п. 3.8 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

Листом від 23.09.2019 року відповідач повідомив позивача про неможливість внесення змін до існуючих технічних умов та надав перелік документів, необхідних для отримання технічних умов на приєднання об`єкта по вул. Хуторівка, 23 до систем централізованого водопостачання та водовідведення м. Львова.

30.09.2019 року позивач звернувся до ЛМКП «Львівводоканал» із заявою про видачу технічних умов та збільшення ліміту водопостачання та водовідведення автомийки, долучивши ряд документів: ситуаційну схему, топографічне знімання, опитувальний лист з розрахунком - обґрунтуванням необхідної кількості води та стоків, копію висновку департаменту містобудування щодо експлуатації приміщень без проведення будівельних робіт з визначенням цільового призначення приміщень, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, технічний паспорт на будівлю автомийки, копію технічних умов на водопостачання та водовідведення об`єкта попереднього споживача № 15-6847 від 04.12.2012 року, діючий договір № 311003 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від 23.09.2014 року, виписку з ЄДР.

Проте, відповідач листом від 22.11.2019р. повідомив про те, що висновок управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 17.09.2019р. №2401-6264 щодо технічної можливості використання будівлі автомийки під літ. « 1Ф-2» на вул. Хуторівка, 23 без проведення реконструкції (перепланування) відкликано листом Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.11.2019р. №2401-вих-7803, у зв`язку з чим, технічні умови на приєднання вказаного об`єкта до системи централізованого водопостачання та водовідведення м. Львова не можуть бути видані.

Так, як вбачається з листа Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.11.2019р., підставою для відкликання висновку від 17.09.2019р. стала інформація про те, що будівля автомийки під літ. « 1Ф-2» на вул. Хуторівка, 23 була самочинно збудована, а первісне право власності було зареєстроване на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Львівської області від 08.04.2014р. (справа №914/541/14). Проте, позивач зазначає та підтверджує судовим рішенням у справі №914/541/14 ту обставину, що апеляційна скарга Львівської міської ради була повернута скаржнику 14.11.2019 року, тобто ухвала господарського суду Львівської області від 08.04.2014р. про затвердження мирової угоди у справі №914/541/14 є чинною. Крім цього, позивач надав копію ухвали Верховного Суду від 12.02.2020 року про повернення касаційної скарги Львівської міської ради на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2019 у справі № 914/541/14 та копію заяви ФОП Сували О.В. від 24.02.2020 року Управлінню архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради про відкликання (припинити чинність) листа № 2401-вих-7803 від 20.11.2019 року.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що підстави для відмови у наданні додаткових технічних умов та у внесенні змін до договору від 23.09.2014р. №311003 відсутні, а тому доводить необхідність ефективного захисту своїх прав та інтересів у спосіб визнання укладеними зміни до договору в частині п. п. 2.1.1. п. 2.1., редакція яких викладається наступним чином:

«Львівводоканал» зобов`язується відповідно до технічних умов, виданих Львівводоканалом, приєднати абонента до міської мережі водопроводу та каналізації та забезпечити в розмірі лімітів:

постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 232 куб.м./міс.,

приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднюваних

речовин в об`ємі 232 куб.м./міс.,

дощових (талих) стічних вод - 9 куб.м./міс. (п.п. 2.1.1. п. 2.1. договору)».

Суд звертає увагу, що Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України розмежовуються підстави та порядки отримання додаткових технічних умов та отримання технічних умов вперше.

Так, п. 3.8 розділу 3 Правил передбачає, що у разі запланованих змін у діяльності споживачів, якщо вони ведуть до зміни обсягів спожитої питної води та скиду стічних вод, споживачі в місячний строк до моменту виникнення змін надають виробнику заяву та відповідні документи для одержання додаткових технічних умов та внесення змін у договір.

У свою чергу розділ 4 Правил регламентує приєднання об`єктів до систем централізованого питного водопостачання та водовідведення. Так, відповідно до п. 4.1 Правил для приєднання до систем централізованого водопостачання та водовідведення замовнику таких послуг надаються технічні умови. Форма технічних умов наведена в додатку 1 до цих Правил. Для одержання технічних умов замовник послуг з централізованого водопостачання та водовідведення подає до виробника таких послуг: заяву; опитувальний лист за формою згідно з додатком 2; ситуаційний план з визначенням місця розташування земельної ділянки на відповідній території.

Технічні умови мають містити графічний матеріал із нанесенням відповідних інженерних мереж та місць приєднання до них об`єкта будівництва. Виробник послуг з централізованого водопостачання та водовідведення видає замовнику технічні умови згідно з поданою заявою протягом десяти робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви з урахуванням потужностей споруд та пропускної спроможності мереж систем централізованого водопостачання та водовідведення, із зазначенням умов для проектування вводу: місця приєднання, місця розташування водомірного вузла, умов для влаштування проміжного резервуара і насосів - підвищувачів тиску.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" технічні умови - це комплекс умов і вимог до інженерного забезпечення систем водопостачання та водовідведення, які мають відповідати його розрахунковим параметрам.

Відтак, технічні умови розробляються та виконуються споживачем у разі зміни діяльності споживача, що призводять до зміни обсягів споживання води та її скидів; в разі будівництва об`єкта (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів будівництва), що має бути підключений до мережі водовідведення та водоспоживання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач уже є абонентом водоканалу та підключений до мережі водоканалу. Відповідно, позивач правомірно та відповідно до п. 3.8 Правил звернувся до відповідача із заявою від 09.09.2019 року про надання додаткових технічних умов, а саме замість 90 м. куб./міс. - 250 м. куб./міс., та про внесення змін в п. 2.1.1 договору від 23.09.2014 року. Суд звертає увагу, що вказаний пункт Правил не встановлює жодного переліку документів для подачі абонентом та не містить відсилочної чи бланкетної норми, недотримання якої міг допустити абонент при зверненні з відповідною заявою, більше того, не передбачає наявність додаткових умов, визначених органом місцевого самоврядування тощо.

Суд звертає увагу, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є верховенство права. Елементом верховенства права є правова визначеність. Принцип правової визначеності (певності) - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності. Держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Натомість із відповіді водоканалу вбачається, що отримання додаткових умов є неможливим, оскільки попередні умови видавалися не на той об`єкт, яким володіє позивач на даний час, у зв`язку з чим відповідач надав перелік документів, які мають бути подані абонентом: 1. заяву, 2. ситуаційну схему, 3 топографічне знімання з нанесенням усіх підземних комунікацій, 4. опитувальний лист з розрахунком - обґрунтуванням необхідної кількості води та стоків (розроблений проектною організацією, яка має відповідний сертифікат), 5. копію висновку департаменту містобудування щодо експлуатації приміщень без проведення будівельних робіт з визначенням цільового призначення приміщень, 6. копію свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, 7. копію документів, що підтверджують право власності або користування на земельну ділянку, 8. копію документів, що підтверджують право власності на приміщення, 9. копію технічного паспорта на приміщення, 10. копію технічних умов на водопостачання та водовідведення об`єкта попереднього споживача (за наявності), 11. письмовий дозвіл власника мережі, завірений керівником ЛКП або нотаріально посвідчений (при необхідності). Суд звертає увагу, що такий перелік частково (а саме в п. 1, п. 2, п. 4) узгоджується з переліком, передбаченим п. 4.1 Правил, який, як зазначалося вище, регламентує не таку процедуру, яку обрав абонент та яка передбачена для ситуації, що виникла, - для збільшення ліміту водоспоживання.

Необхідність подання висновку Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради відповідач обґрунтовує з посиланням на лист Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08.12.2011 року, який містить роз`яснення щодо порядку видачі технічних умов. Вказані роз`яснення стосуються зокрема, ситуації, коли не визначено цільове призначення приміщення або при зміні цільового призначення приміщення, без реконструкції, і тоді технічні умови повинні надаватися на підставі висновку департаменту містобудування щодо експлуатації приміщення без проведення будівельних робіт, який є підставою для отримання технічних умов в інженерних службах міста та отримання дозволів на діяльність.

Твердження відповідача про різні об`єкти не є доречними, оскільки, будучи обізнаним про об`єкт водопостачання, водоканал не застосовував будь-яких санкцій та не звертався до абонента із будь-якими пропозиціями чи вимогами у зв`язку зі зміною такого об`єкта (переукладення договору, розірвання договору, внесення змін у договір), а продовжував надавати послуги на підставі договору від 2014 року.

Крім цього, діючи, на свій розсуд, за порядком, передбаченим п. 4.1 Правил, відповідач суттєво порушив передбачені вказаним пунктом строки для видачі технічних умов - десять робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви. Повторна заява позивача про видачу технічних умов і збільшення ліміту подана відповідачу 30.09.2019 року, а відповідь Львівводоканалу надана лише 22.11.2019 року, після видачі листа Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.11.2019р. про відкликання свого висновку від 17.09.2019р.

Суд також звертає увагу, що лист Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.11.2019р., який є актом ненормативного характеру, застосовується одноразово та після реалізації вичерпує свою дію, згідно з відповіддю відповідача від 22.11.2019 року був єдиною підставою відмови у задоволенні заяви позивача.

Відповідно до Положення про управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 18.11.2016 № 1071, до компетенції управління належать повноваження надання висновків про технічну можливість використання приміщень без проведення реконструкції (перепланування) приміщень (п. 4.1.37.7).

Висновок управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 17.09.2019р. №2401-6264 щодо технічної можливості використання будівлі автомийки під літ. « 1Ф-2» на вул. Хуторівка, 23 без проведення реконструкції (перепланування) передбачає конкретні приписи, що стосуються окремого суб`єкта, тобто є актом індивідуальної дії. Підстави та порядок відкликання висновків Положенням про управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради не передбачено.

Суд звертає увагу, що жодних зауважень щодо подання неповного переліку документів чи щодо необґрунтованості обсягу водопостачання відповідачем не наводилось. Тому не обгрунтованими і такими, що не відповідають принципу «естопель» і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є висловлені у відзиві на заяву про уточнення позовних вимог твердження про те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано і нічим не підтверджено об`єм послуг в розмірі 232 м куб./міс, який покладено в редакцію спірного пункту договору.

Із сукупного аналізу вбачається, що фактично відповідач розглядав заяву позивача, подану в порядку, передбаченому п. 3.8 Правил, тобто щодо зміни технічних умов (отримання додаткових технічних чи збільшення ліміту використання води), у іншому порядку - у порядку, передбаченому п. 4.1 Правил. Наведене не відповідає засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності, свободі підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, та розумним і законним очікуванням споживача.

Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги положення статей 5, 10 Закону України «Про природні монополії», і той факт, що відповідач є суб`єктом природної монополії, беручи до уваги конституційну засаду свободи підприємницької діяльності, суд вважає, що поведінка відповідача стосовно прав та інтересів позивача має дискримінаційний характер. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 року у справі № 9180/18673/15, дискримінація - це ситуація, за якою особа або група осіб зазнає обмежень у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивну обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Пряма дискримінація полягає у застосуванні без об`єктивного й розумного обґрунтування різного поводження щодо осіб, які перебувають в однаковій ситуації, тобто йдеться про незаконну відмінність у поводженні з особами, що перебувають у схожій ситуації. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 (заява № 10441/06) (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21.02.1997 у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Як вбачається з обставин спору, у позивача виникла необхідність для внесення змін у договір у зв`язку з істотною зміною обставин - збільшенням ліміту використання води. Право на такі дії передбачене для споживача п. 3.8 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України. Так, вказаний пункт передбачає, що споживач вчиняє такі дії - надає виробнику заяву та відповідні документи для одержання додаткових технічних умов та внесення змін у договір. З наведеного вбачається, що видача додаткових технічних умов та внесення змін у договір є єдиною цілісною дією водопостачальника. Тобто обов`язок відповідача внести зміни в договір випливає із його обов`язку видати позивачу додаткові технічні умови. Тому твердження відповідача про те, що внесенню змін до договору має передувати отримання технічних умов суд не вважає обгрунтованими.

Більше того, вказаним чи пов`язаним із ним пунктом Правил не передбачено можливості Львівводоканалу відмовити споживачу у видачі додаткових технічних умов і внесенні змін у договір, у тому числі у зв`язку з подання невідповідного пакету документів. Як встановлено вище, споживач двічі звертався до постачальника із вимогами в порядку, передбаченому п. 3.8 Правил, тобто вчинив усі залежні від нього дії, передбачені вказаним приписом нормативного акта, метою яких мало бути отримання додаткових технічних умов та внесення змін у договір у зв`язку зі зміною обсягів водокористування та водовідведення. Проте, як встановлено вище, відповідач обов`язку, передбаченого приписами п. 3.8 Правил, у добровільному порядку не виконує, що у свою чергу свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились.

Суд враховує, що збільшення обсягу водокористування позивачем є обставиною, яка змінилася у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та не була відома на час укладення договору у 2014 році. Водночас законодавство дозволяє споживачу продовжувати користуватись водопостачанням та водовідведенням у необхідних йому обсягях і визначає механізм внесення змін у договір (п. 3.8 Правил), а не покладає ризики такої зміни на споживача. Відповідно, враховуючи приписи ст. ст. 651, 652 ЦК України, суд доходить висновку, що відповідачем порушено порядок надання позивачу додаткових технічних умов і внесення змін у договір, незважаючи на істотну зміну обставин, що у свою чергу порушує права та інтереси позивача. Аналізуючи заперечення відповідача, суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи відповідну позовну вимогу, не вказував підставою істотне порушення відповідачем умов договору, а зазначав про порушення відповідачем його прав відмовою у видачі додаткових технічних умов. Твердження позивача про порушення відповідачем умов договору стосувалися первинної, не зміненої, позовної вимоги про тлумачення умов договору та наміру відповідача обмежити водопостачання. Відтак, за сукупності наведених умов, договір від 23.09.2014 року може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони в частині, визначеній позивачем.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів.

Суд звертає увагу також на таке.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регламентуються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 вказаного закону до житлово-комунальних послуг належать житлові послуги - послуга з управління багатоквартирним будинком і комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ст. 12 вказаного закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Водночас, суд звертає увагу, що норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (ч. 3 ст. 2). Більше того, згідно з приписами ст. ст. 23, 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. І саме п. 3.8 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України встановлено спеціальний порядок внесення змін у договір в частині збільшення обсягів використання води, що нерозривно пов`язано із видачею водоканалом додаткових технічних умов споживачу. При цьому вказаним приписом Правил не передбачено звернення споживача із проектом змін до договору, складеного згідно із типовим договором. Відтак, суд вважає, що у спірній ситуації щодо внесення змін у договір необхідно враховувати не лише загальні положення щодо вчинення таких дій, а враховувати специфіку правовідносин, конкретизовану у даному випадку Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем вчинено всі залежні від нього та передбачені спеціальною нормою дії на отримання додаткових технічних умов і внесення змін у договір.

Враховуючи всі встановлені вище обставини справи та аналіз поданих сторонами доказів в їх сукупності, суд доходить висновку, що права та інтереси позивача підлягають захисту в обраний стороною спосіб і позовна вимога про визнання укладеними змін в п.п. 2.1.1 п. 2.1 договору підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за незадоволену позовну вимогу залишається за позивачем, а за задоволену вимогу немайнового характеру покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 86, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати укладеними зміни в пп. 2.1.1 п. 2.1 договору № 311003 від 23.09.2014 року на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі, укладеного між Сувалою Омеляном Івановичем та Львівським міським комунальним підприємством «Львівводоканал», в наступній редакції:

«Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал» зобов`язується забезпечити до будівлі автомийки, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хуторівка, 23, в розмірі лімітів:

постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України на відхилення від стандарту в об`ємі 232 куб.м./міс.,

приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднюваних

речовин в об`ємі 232 куб.м./міс.,

дощових (талих) стічних вод - 9 куб.м./міс.».

3. У задоволенні позову в частині зобов`язання виконувати умови договору № 311003 від 23.09.2014р. відмовити.

4. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" (код ЄДР 03348471, 79017, Львівська обл., місто Львів, Личаківський район, вул. Зелена, будинок 64) на користь Фізичної особи-підприємця Сували Омеляна Івановича (код ЄДР НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 1 921,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 09.07.2020 року.

Суддя Р.І. Матвіїв