РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2020Справа № 910/5960/20

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніверсал Фіш Компані"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Стерек"
простягнення 24 677 грн 05 коп.
Представники сторін:не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.04.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніверсал Фіш Компані" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерек" про стягнення 24 677 грн 05 коп. заборгованості за договором поставки від 17.05.2019 № 19814, в тому числі: 18 103 грн 74 коп. основного боргу, 307 грн 76 коп. інфляційних втрат, 2 581 грн 68 коп. 20 % річних, 2 778 грн 68 коп. пені та 905 грн 19 коп. штрафу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору поставки від 17.05.2019 № 19814 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 18 103 грн 74 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 307 грн 76 коп. інфляційних втрат, 2 581 грн 68 коп. 20 % річних, 2 778 грн 68 коп. пені та 905 грн 19 коп. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2020 відкрито провадження у справі № 910/5960/20, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

18.05.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та продовження строків на подання відзиву на строк дії карантину.

Відповідно до частини 1 та 4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 (дата набрання чинності - 02.04.2020) розділ X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України доповнено пунктом 4 такого змісту:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Отже, з огляду на вищенаведене, суд залишає без розгляду клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву, оскільки такий строк продовжуються автоматично в силу закону.

21.05.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

27.05.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив.

19.06.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юніверсал Фіш Компані" (постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стерек" (покупець за договором) укладено договір поставки № 19814 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується доставляти і передавати на умовах та у встановлені даним договором строки продукцію у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах даного договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору асортимент, ціна за одиницю товару та загальна кількість товару, що може бути виставлений згідно цього договору, визначається згідно прайс-листа постачальника, що діє на момент поставки партії товару.

Пунктом 2.1. договору визначено, що умови поставки кожної окремої партії товару сторони визначають відповідно до замовлень покупця. Поставка здійснюється окремими партіями на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця.

Згідно з пунктами 2.7., 2.8. договору право власності на товар, а також ризик випадкового пошкодження товару переходить від постачальника до покупця з моменту підписання сторонами оформленої належним чином накладної на товар в пункті поставки.

Зобов`язання постачальника з поставки кожної окремої партії товару вважається виконаним з моменту поставки покупцю товару та підписання сторонами оформленої належним чином накладної.

За умовами пункту 5.1., 5.2., 5.3. договору здача-прийняття товару здійснюється в пункті поставки, зазначеному в пункті 2.1. даного договору.

Під час здачі-приймання товару постачальник надає покупцеві підписану постачальником накладну на товар.

Товар вважається прийнятий покупцем з моменту підписання уповноваженим представником покупця оформленої належним чином накладної на товар.

Відповідно до пункту 6.1. договору ціна товару визначається згідно прайс-листа постачальника, що діє на момент постави партії товару.

Пунктами 6.4., 6.5. договору встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити поставлений постачальником товар протягом 7 календарних днів з моменту поставки відповідної партії товару. У випадку, якщо покупець не оплатить в обумовлений строк поставлену йому відповідну партію товару, к має право затримати поставку наступних партій товар покупцю до повного розрахунку з боку покупця. При цьому постачальник не вважається таким, що прострочив поставку товару.

Днем оплати товару вважається день надходження коштів на поточний рахунок постачальника. При перерахуванні коштів за кожну окрему партію товару, що поставляється згідно цього договору, у призначенні платежу покупець повинен зазначити номер та датку накладної, згідно якої здійснювалася поставка відповідної партії товару. У випадку вказівки покупцем у платіжному дорученні іншого призначення платежу зобов`язання покупця по оплаті поставленого згідно даного договору товару будуть вважатися невиконаними.

Даний договір набирає сили з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2019, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами грошових зобов`язань (пункт 10.1. договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладених між позивачем та відповідачем договорів, суд дійшов висновку, що дані правочини за своєю правовою природою є договорами поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору поставки від 17.05.2019 № 19814 позивач поставив, а відповідач прийняв товар відповідно до наявних в матеріалах справи підписаних між сторонами належним чином засвідчених копій видаткових накладних від 21.05.2019 № 38312 на суму 10 360 грн 56 коп., від 23.05.2019 № 39473 на суму 7 605 грн 36 коп., від 28.05.2019 № 40214 на суму 11 140 грн 95 коп., від 30.05.2019 № 41395 на суму 5 452 грн 11 коп., від 05.06.2019 № 42268 на суму 5 504 грн 50 коп., від 06.06.2019 № 43366 на суму 6 832 грн 36 коп., від 23.07.2019 № 55506 на суму 5 503 грн 74 коп., від 30.07.2019 № 57621 на суму 7 449 грн 12 коп., від 01.08.2019 № 58885 на суму 5 150 грн 88 коп., а також товарно-транспортних накладних від 23.07.2019 № 9, від 30.07.2019 № 9, від 01.08.2019 № 4.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем частково оплачено поставлений позивачем товар на загальну суму 46 895 грн 84 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед постачальником за отриманий товар у розмірі 18 103 грн 74 коп., що також не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів оплати отриманого товару на суму 18 103 грн 74 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого товару за договором поставки від 17.05.2019 № 19814, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 18 103 грн 74 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 307 грн 76 коп. інфляційних втрат, 2 581 грн 68 коп. 20 % річних, 2 778 грн 68 коп. пені та 905 грн 19 коп. штрафу.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно пунктом 7.2. договору у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань згідно даного договору покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 5 % від вартості відповідної партії товару.

Відповідно до пункту 7.3. договору у випадку порушення строків оплати поставленого товару, крім сплати штрафу, передбаченого пунктом 7.2. договору, покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення платежу, а також пеню, що нараховується на несплачену суму за весь час прострочення платежу розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За умовами пункту 7.4. договору у випадку, якщо прострочення оплати складе більше 10 календарних днів, покупець, крім сплати пені, що передбачену у пункті 7.3. договору повинен також сплатити на користь постачальника 20 % річних від простроченої суми за весь період прострочення.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені, штрафу та 20 % річних) відповідно до умов пунктів 7.2., 7.3., 7.4. договору.

Судом перевірено розрахунки позивача, встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки від 17.05.2019 № 19814, вимоги позивача про стягнення з відповідача 307 грн 76 коп. інфляційних втрат, 2 581 грн 68 коп. 20 % річних, 2 778 грн 68 коп. пені та 905 грн 19 коп. штрафу визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю за розрахунком позивача.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що товариство не отримувало товар на підставі видаткових накладних від 23.07.2019 № 55506 на суму 5 503 грн 74 коп., від 30.07.2019 № 57621 на суму 7 449 грн 12 коп., від 01.08.2019 № 58885 на суму 5 150 грн 88 коп., оскільки вказані документи підписані неуповноваженою особою. Також, відповідач зазначає, що вказані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні не відповідають вимогам щодо оформлення документів та не дають можливості ідентифікувати юридичну особу, яка отримала товар. Крім того, відповідач наголошує на недопустимості застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Суд відхиляє вказані твердження відповідача з огляду на наступне.

Суд зазначає, що відповідач підтвердив отримання товару та наявність заборгованості перед позивачем шляхом підписання сторонами акту звірки взаємних розрахунків, належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи. Вказаний акт підписан бухгалтерами товариств та засвідчений печаткою з боку відповідача.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" головний бухгалтер або особа, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства, зокрема забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

Так, судом встановлено, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами, а саме видатковими накладними від 23.07.2019 № 55506 на суму 5 503 грн 74 коп., від 30.07.2019 № 57621 на суму 7 449 грн 12 коп., від 01.08.2019 № 58885 на суму 5 150 грн 88 коп., та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

При цьому, відповідачем не доведено, що вказані видаткові накладні підписані не уповноваженими на те особами.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Судом встановлено, що видаткові накладні містять всі необхідні відомості про господарську операцію, зокрема постачальника та покупця, посилання на договір, підписи осіб, назву документа та дату складання, а також найменування, кількість, ціну та суму товару.

Стосовно відсутності відбитку печатки товариства на накладних, суд зазначає, що відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Щодо тверджень відповідача стосовно недопустимості застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме порушення строків виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК, частиною 6 статті 231 ГК та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК.

При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17).

Як встановлено судом вище, договором поставки від 17.05.2019 № 19814 передбачено господарсько-правову відповідальність замовника у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу за порушення умов цього договору.

Зокрема, пунктом 7.2. договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань згідно даного договору покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 5 % від вартості відповідної партії товару. Відповідно до пункту 7.3. договору у випадку порушення строків оплати поставленого товару, крім сплати штрафу, передбаченого пунктом 7.2. договору, покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення платежу, а також пеню, що нараховується на несплачену суму за весь час прострочення платежу розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Наведені пункти договору від 17.05.2019 № 19814 відповідають вимогам статей 549, 627 ЦК, статей 230, 231 ГК та не визнано недійсними як такі, що суперечать статті 61 Конституції України.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стерек" (вул. Велика Васильківська, 19, м. Київ, 01004, ідентифікаційний код 20017758) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніверсал Фіш Компані" (вул. Головатого, 83, м. Бориспіль, Київська обл., 08300, ідентифікаційний код 39415619) заборгованість у розмірі 18 103 (вісімнадцять тисяч сто три) грн 74 коп., пеню у розмірі 2 778 (дві тисячі сімсот сімдесят вісім) грн 68 коп., штраф у розмірі 905 (дев`ятсот п`ять) грн 19 коп., 20 % річних у розмірі 2 581 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят одна) грн 68 коп., інфляційних втрат у розмірі 307 (триста сім) грн 76 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Б.Плотницька