РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2020Справа № 922/2420/19

За позовом Фізичної особи - підприємця Трофименка Володимира Михайловича

до 1. Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" в особі Філії "Харківське головне регіональне управління" Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

2. Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

про усунення перешкод у користуванні банківським рахунком

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Шевцов С.О. (адвокат);

від відповідача-1 не з`явилися;

від відповідача-2 Лопатнікова А.В. (адвокат).

В судовому засіданні 23.06.2020 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача-2, що повне рішення буде складено 09.07.2020 року.

СУТЬ СПОРУ:

31 липня 2019 року до Господарського суду Харківської області від Фізичної особи - підприємця Трофименка Володимира Михайловича (позивач) надійшла позовна заява б/н від 31.07.2019 року до Харківського головного регіонального управління Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб судовому порядку зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем банківським картковим рахунком № НОМЕР_1 з використанням електронних платіжних засобів, на якому знаходяться грошові кошти, шляхом розблокування рахунку та зняття обмежень (поновлення проведення зупинених фінансових операцій за даним рахунком).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення банку щодо блокування рахунку є таким, що суперечить вимогам Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", на підставі якого дане рішення було прийнято.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.10.2019 року справу № 922/2420/19 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

11.11.2019 року матеріали справи № 922/2420/19 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2019 року матеріали справи № 922/2420/19 передано для розгляду судді Коткова О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2019 року прийнято справу № 922/2420/19 до провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.12.2019 року.

В підготовчих засіданнях 10.12.2019 року та 24.12.2019 року судом оголошувалася перерва.

Згідно ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Так, суд відмічає, що в підготовчому засіданні 24.12.2019 року судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

В підготовчих засіданнях 28.01.2020 року, 04.02.2020 року, 18.02.2020 року та 17.03.2020 року судом оголошувалася перерва.

У зв`язку з перебуванням судді Коткова О.В. у відпустці, підготовче засідання у даній справі, призначене на 14.04.2020 року не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2020 року підготовче засідання призначено на 19.05.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2020 року підготовче засідання відкладено на 09.06.2020 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 09.06.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 922/2420/19 до судового розгляду по суті на 23.06.2020 року.

В судовому засіданні 23.06.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача-2 проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в судове засідання 23.06.2020 року не з`явився.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі поданої позивачем заяви на відкриття рахунку, анкети про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та картки із зразками підпису та відтиском печатки АТ КБ "ПриватБанк", 12.07.2010 року ФОП Трофименко В.М. відкрито в АТ КБ "Приватбанк" поточний рахунок № НОМЕР_1, що підтверджується довідкою № 190121SU14561720 від 21.01.2019 року

17 липня 2018 року відповідачем надіслано на електрону адресу позивача повідомлення, що на картковий рахунок накладено обмеження до надання позивачем документів про джерела походження коштів і мети зняття готівки.

У своїй позовній заяві позивач вказує, що 25.09.2018 року звернувся до Харківського ГРУ АТ КБ "Приватбанк" з вимогою негайно усунути перешкоди щодо користування коштами, які знаходяться на рахунку в Приватбанку та поновити доступ до карткового рахунку № НОМЕР_1 (поновити проведення зупинених фінансових операцій за даним рахунком). Однак, банк не усунув перешкоди у користуванні банківським рахунком.

Також позивач зазначає, що відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що кошти що надійшли та зараховані на рахунки клієнтів є власністю цих клієнтів, які з моменту такого зарахування мають повні та виключні. Згідно з вимогами Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення», яким передбачено умови, порядок та підстави здійснення фінансового моніторингу, тривалість зупинення (блокування) фінансової операції протиправно триває рік із передбачених законом максимальних 2 дня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у справі № 603/199/16-ц від 07.02.2018 року та у справі № 201/2565/16-ц від 27.05.2018 року щодо поновлення прав клієнтів за аналогічними випадками та відшкодування збитків, матеріальної та моральної шкоди, що завдані неправомірними діями банку.

Крім того, позивач вказує, що порушення його прав та інтересів встановлено у постанові Харківського апеляційного суду від 07.05.2019 року у справі № 643/15207/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постанові Харківського апеляційного суду від 07.05.2019 року у справі № 643/15207/18, встановлено наступне:

« 23 жовтня 2018 року Трофименко В.М. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Філії «Харківського ГРУ АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та усунення перешкод у користуванні банківським рахунком.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Трофименко В.М. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

На обґрунтування доводів скарги Трофименко В.М. надав до суду апеляційної інстанції довідку з Банку про відкриття рахунку за № 190121SU14561720 від 21.01.2019, з якого вбачається, що її видано клієнту Трофименко В.М. - приватному підприємцю, про те, що йому в АТ «Приватбанк» відкрито рахунок №№ НОМЕР_2 (поточний) та НОМЕР_3 (картковий) (а.с. 39). Згідно Планів рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого Постановою Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, зареєстрованого в МЮ України 26.07.2004 за № 918/9517 (зі змінами) передбачено, що на рахунках типу 2600 обліковуються кошти на вимогу суб`єктів господарювання, а на рахунках типу 2605 - кошти на вимогу суб`єктів господарювання для здійснення операцій з використанням платіжних карток.

З наданої представником Банку виписки по рахунку № НОМЕР_1 , який належить приватному підприємству Трофименко В. М. , за період з 11.07.2018р. по 01.09.2018р. було проведено велику кількість трансакцій по перерахування коштів на користь інших юридичних та фізичних осіб щодо користування рахунком, у тому числі у значних сумах 793403,10 грн., 500000 грн., 10000 грн., 845440 грн., 999000 грн., 169646,40 грн.».

При вирішенні даного спору судом прийнято до уваги, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Відповідно до ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відтак, обставини, встановлені у постанові Харківського апеляційного суду від 07.05.2019 року у справі № 643/15207/18, що рахунок № НОМЕР_1 є поточним, а не картковим мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доведенню при розгляді справи № 922/2420/19.

Відповідач-2 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача, вказуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення відповідачем прав позивача, жодних обмежень або ж арештів за рахунком № НОМЕР_1 немає, позивач користується даним рахунком, на підтвердження чого надав довідку АТ КБ "ПриватБанк" № JU8CHLKJP5G8BRN7 від 03.12.2019 року, в якій зазначено про відсутність арештів за рахунком № НОМЕР_1 станом на 03.12.2019 року. Позивачем не надано жодних доказів в підтвердження взаємозв`язку картки № НОМЕР_4 із рахунком № НОМЕР_1 , при цьому строк дії картки № НОМЕР_4 сплив ще в жовтні 2018 року.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й бути здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому, частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право кожної особи на захист свого порушеного права, його невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 4 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право людини на доступ до правосуддя, а відповідно статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав. З наведеного слідує, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 року у справі № 927/522/17.

Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем банківським картковим рахунком № НОМЕР_1 з використанням електронних платіжних засобів, на якому знаходяться грошові кошти, шляхом розблокування рахунку та зняття обмежень (поновлення проведення зупинених фінансових операцій за даним рахунком).

Як вже було встановлено судом вище, 12.07.2010 року ФОП Трофименко В.М. відкрито в АТ КБ "Приватбанк" поточний рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою № 190121SU14561720 від 21.01.2019 року.

При цьому, у постанові Харківського апеляційного суду від 07.05.2019 року у справі № 643/15207/18, яка набрала законної сили встановлено, що згідно довідки АТ «Приватбанк» № 190121SU14561720 від 21.01.2019 року ФОП Трофименко В.М. в АТ «Приватбанк» відкрито рахунок № НОМЕР_2 (поточний).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2018 року відповідачем на електрону адресу позивача надіслано повідомлення про те, що на картковий рахунок накладено обмеження до надання позивачем документів про джерела походження коштів і мети зняття готівки.

За вказаних вище обставин, 25.09.2018 року позивач звернувся до Харківського ГРУ АТ КБ "Приватбанк" з вимогою негайно усунути перешкоди щодо користування коштами, які знаходяться на рахунку в Приватбанку та поновити доступ до карткового рахунку № НОМЕР_1 (поновити проведення зупинених фінансових операцій за даним рахунком).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав фотокопії повідомлення банкомату про неможливість зняття готівки та скрін-шоти трансакцій за корпоративними рахунками зроблені з програмного комплексу Приват -24 Бізнес, відповідно до яких, 22.01.2018 року у відділенні Банку в м. Харкові, проспект Науки, 1 було відмовлено трансакції за корпоративними рахунками - у знятті готівкових коштів в сумі 1000,00 грн. та 200,00 грн. з картки/рахунку 51*146. Причина відмови - зняття готівки з карт підприємства обмежено.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України передбачено заборону обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження взаємозв`язку картки/рахунку 51*146 із рахунком № НОМЕР_1 , тоді як жодних обмежень або ж арештів за рахунком № НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

З повідомлення від 17.07.2018 року про накладення обмеження на картковий рахунок № НОМЕР_1 , надісланого на адресу з електронної адреси неможливо встановити наявність будь-яких обмежень за рахунком ФОП Трофименко В.М. № НОМЕР_1 станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду, тобто станом на листопад 2019 року.

З наявного в матеріалах справи листа № 20.1.0.0.0/7-180926/2531 від 29.10.2018 року, наданого ФОП Трофименко В.М. у відповідь на звернення щодо блокування рахунків, слідує, що на рахунки арешт не було накладено та станом на 29.10.2018 року рахунки активні.

Відсутність арешту за рахунком № НОМЕР_1 станом на 03.12.2019 року підтверджується довідкою АТ КБ "ПриватБанк" № JU8CHLKJP5G8BRN7 від 03.12.2019 року.

Разом з цим, з наданої відповідачем виписки по рахунку № НОМЕР_1 , який належить ФОП Трофименко В.М., за період з 01.01.2018 року по 02.12.2019 року вбачається проведення великої кількості трансакцій по перерахування коштів на користь інших юридичних та фізичних осіб щодо користування рахунком.

Більше того, при зверненні до суду з даним позовом позивач просить усунути перешкоди в користуванні банківським картковим рахунком № НОМЕР_1 , тоді як вказаний рахунок № НОМЕР_1 є поточним, що було встановлено у постанові Харківського апеляційного суду від 07.05.2019 року у справі № 643/15207/18.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Однак, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу відповідачами.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачами прав позивача та охоронюваних законом інтересів, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.07.2020р.

Суддя О.В. Котков