У Х В А Л А

22 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 42/254

Провадження № 12-32гс20

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Бакуліної С.В.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Меджестік»,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сведбанк»,

Акціонерне товариство «РВС Банк»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Голденграунд»,

Компанія Пресан ЛТД

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

справи № 42/254

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Голденграунд»

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2019 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджестік»

до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк»

про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Меджестік» (далі - ТОВ «Меджестік», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк», відповідач) про визнання недійсними кредитного договору від 18 травня 2007 року № 6/42353/Н-191206/К, а також іпотечних договорів від 18 травня 2007 року № 15/42353/Н-150206/І та № 14/42353/Н-150206/І.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ «Меджестік» зазначило, що 18 травня 2007 року між позивачем та відповідачем, як правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), укладено кредитний договір № 6/42353/Н-191206/К за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит з лімітом до 30000000 доларів США, а відповідач, у свою чергу, повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом; також між сторонами спору 18 травня 2007 року укладено іпотечні договори № 15/42353/Н-150206/І та № 14/42353/Н-150206/І, відповідно до яких на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивачем передано відповідачу в іпотеку земельну ділянку площею 0,0882 га та будівлю торгівельно-офісного центру площею 5591,2 кв.м. по провулку Рильському, 6 у місті Києві.

Господарський суд міста Києва рішенням від 15 листопада 2011 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 грудня 2011 року, позов задовольнив частково; визнав недійсними іпотечні договори від 18 травня 2007 року № 14/42353/Н-150206/І та № 15/42353/Н-150206/І, укладені між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ТОВ «Меджестік»; у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору 18 травня 2007 року № 6/42353/Н-191206/К відмовив.

Судом першої інстанції встановлено, що генеральний директор ТОВ «Меджестік» при укладенні 18 травня 2007 року спірних іпотечних договорів про передачу нерухомого майна позивача в іпотеку відповідачу діяв на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Меджестік» від 15 травня 2007 року, оформленого протоколом № 15/05, яке в подальшому було визнано недійсним рішенням суду від 26 вересня 2011 року у господарській справі № 62/56, що набрало законної сили.

Відмовляючи в позові в частині визнання недійсним кредитного договору, місцевий суд виходив із встановлених обставин наявності у генерального директора ТОВ «Меджестік» Бондара В. М. повноважень на укладення від імені товариства спірного договору в силу наданих йому повноважень керівника юридичної особи - позивача відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та підпункту 10.6.4 пункту 10 статуту ТОВ «Меджестік» в редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину (18 травня 2007 року).

Вищий господарський суд України постановою від 14 лютого 2012 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 грудня 2011 року та рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року залишив без змін.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року про часткове задоволення позову, прийняте по суті спору у справі №42/254, набрало законної сили.

27 грудня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Голденграунд» (далі - ТОВ «Голденграунд», скаржник) як особа, що не брала участі у розгляді цієї справи, однак, яка вважає, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, в порядку статті 254 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року, в якій просило поновити йому строк на апеляційне оскарження, скасувати частково рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсними іпотечних договорів від 18 травня 2007 року, укладених між ТОВ «Меджестік» та АКБ «ТАС-Комецбанк».

На обґрунтування вимог апеляційної скарги ТОВ «Голденграунд» зазначило, що оскаржуване судове рішення безпосередньо стосується його прав та інтересів, оскільки місцевим судом визнано недійсними іпотечні договори, якими було забезпечено виконання зобов`язань ТОВ «Меджестік» за кредитним договором № 6/42353/Н-191206/К від 18 травня 2007 року, у зв`язку з чим єдиним дійсним забезпеченням виконання кредитних зобов`язань позивача залишилася іпотека майнового поручителя ТОВ «Голденграунд» відповідно до іпотечного договору від 31 березня 2009 року; на даний час правонаступником прав кредитора (відповідача) у зобов`язаннях за кредитним договором від 18 травня 2007 року та договорами забезпечення від 18 травня 2007 року та від 31 березня 2009 року є АТ «РВС Банк».

Скаржник зауважив, що його не було повідомлено про розгляд цієї справи та не залучено до участі у справі, в той час як результат розгляду спору про визнання недійсними іпотечних договорів від 18 травня 2007 року прямо впливає на права та обов`язки ТОВ «Голденграунд», яке, як майновий поручитель, на момент передання належного йому нерухомого майна в іпотеку банку за іпотечним договором від 31 березня 2009 року не мало жодних сумнівів щодо можливості повного погашення основним боржником ТОВ «Меджестік» кредитної заборгованості за рахунок майна, переданого одержувачем кредиту в іпотеку банку за спірними іпотечними договорами від 18 травня 2007 року, вартість якого у декілька разів перевищувала суму кредитної заборгованості ТОВ «Меджестік» за оспорюваним кредитним договором.

За клопотанням ТОВ «Голденграунд» Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 2 січня 2019 року поновив строк на подання апеляційної скарги, відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Голденграунд» на рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 25 січня 2019 року за заявою АТ «РВС Банк» замінив відповідача у справі з ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника - АТ «РВС Банк»; прийняв відмову ТОВ «Меджестік» від позову у цій справі; визнав не чинним рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року; провадження у цій справі закрив.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановою від 10 жовтня 2019 року за касаційною скаргою Компанії Пресан ЛТД, як нового власника іпотечного майна, що передавалось іпотекодавцем - ТОВ «Меджестік», ухвали Північного апеляційного господарського суду 2 січня 2019 року та 25 січня 2019 року скасував, справу у скасованій частині направив на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції для розгляду питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 28 листопада 2019 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Голденграунд» на рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року, зазначивши про те, що рішення місцевого господарського суду, яке вже переглядалося судами апеляційної (28 грудня 2011 року) та касаційної (14 лютого 2012 року) інстанцій і набрало законної сили, не може бути повторно переглянуто апеляційним судом в порядку статті 272 ГПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, оскільки чинним на дату прийняття Господарським судом міста Києва рішення від 15 листопада 2011 року процесуальним законом (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не було передбачено права на повторний апеляційний перегляд судового рішення, в тому числі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, навіть якщо суд вирішив питання про її права та обов`язки.

Не погоджуючись з ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2019 року, ТОВ «Голденграунд» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду матеріалів апеляційної скарги ТОВ «Голденграунд» на рішення Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2011 року.

ТОВ «Голденграунд» вказувало на помилковість висновків апеляційного суду про не допуск апеляційної скарги ТОВ «Голденграунд» на рішення Господарського суду міста Києва суду 15 листопада 2011 року у цій справі до апеляційного розгляду внаслідок порушення апеляційним судом статей 11, 236, 254, 261, 272 ГПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 5 березня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Голденграунд» на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2019 року та призначив скаргу до розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 7 травня 2020 року справу разом із касаційною скаргою передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 ГПК України.

Так, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що у справі № 667/3883/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 18 березня 2020 року скасував оскаржувані судові рішення (рішення від 1 жовтня 2015 року й ухвалу від 7 вересня 2018 року) та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи ухвалу апеляційного суду від 7 вересня 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою банку з перегляду прийнятого по суті спору рішення місцевого суду від 24 липня 2015 року (тобто до набрання чинності з 15 грудня 2017 року Цивільним процесуальним кодексом України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд, зокрема, зазначив, що порядок розгляду апеляційної скарги, яка надійшла до апеляційного суду після закінчення апеляційного розгляду справи, врегульовано статтею 370 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). При цьому суд не розмежовував за часовим критерієм можливість застосування статті 370 ЦПК України у разі повторного оскарження рішень місцевих судів, прийнятих як до, так і після 15 грудня 2017 року.

Окрім цього, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13 січня 2020 року у справі № 815/1354/15 за результатами касаційного перегляду постанови суду апеляційної інстанції від 8 серпня 2018 року, прийнятої в порядку повторного апеляційного перегляду рішення місцевого суду від 20 березня 2015 року відповідно до статті 323 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), скасував оскаржуване судове рішення та направив справу на новий розгляд до апеляційного суду з підстав розгляду судом апеляційної скарги особи за відсутності документального підтвердження її належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи та її неявки у судове засідання. Водночас, Верховним Судом не ставилися під сумнів процесуальні дії адміністративного апеляційного суду щодо поновлення заявникам апеляційних скарг ухвалою від 8 червня 2018 року строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду від 20 березня 2015 року, прийнятого до набрання чинності 15 грудня 2017 року КАС України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, та відкриття апеляційного провадження з перегляду зазначеного судового рішення після закінчення його апеляційного розгляду та залишення його без змін ухвалою апеляційного суду від 19 лютого 2016 року.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зауважив, що єдиний підхід законодавця до закріплення у процесуальних законах алгоритму розгляду апеляційної скарги у господарських, цивільних та адміністративних справах, яку подано скаржником на рішення місцевого суду після закінчення апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи на таке судове рішення і набрання ним законної сили, зумовлює необхідність узгодження судової практики касаційних судів господарської, цивільної й адміністративної юрисдикцій під час касаційного перегляду рішень апеляційних судів, прийнятих за наслідком повторного апеляційного розгляду справи.

Разом з цим, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що на теперішній час існує судова практика щодо тлумачення таким чиномстатті 272 ГПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, що зазначена процесуальна норма не передбачає права на повторний апеляційний перегляд рішень місцевих судів, прийнятих до 15 грудня 2017 року, навіть за умови доведення особою, яка звернулася з апеляційною скаргою після закінчення апеляційного розгляду справи, порушення її законних прав та інтересів оскаржуваним рішенням суду (постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 2 квітня 2019 року у справі №922/765/15 та від 17 вересня 2019 року у справі №20/5007/101/11).

Крім цього, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що, оскільки Розділ XI «Перехідні положення» ГПК України в редакції Закону України №2147-VII від 3 жовтня 2017 року не містить імперативних приписів щодо заборони повторного апеляційного перегляду в порядку статей 254, 272 ГПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, судових рішень, які були переглянуті в апеляційному та касаційному порядку за правилами ГПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та набрали законної сили, то особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що рішенням місцевого суду, прийнятим та переглянутим апеляційним судом до 15 грудня 2017 року, вирішено питання про її права та обов`язки, вправі очікувати застосування норм господарського судочинства (статей 17, 254, 261, 272 ГПК України в редакції з 15 грудня 2017 року) відповідно до закону, чинного на момент вирішення апеляційним судом питання щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою після закінчення апеляційного розгляду справи.

Отже з ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 7 травня 2020 рокувбачається, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Судуфактично висловив намір відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 2 квітня 2019 року у справі № 922/765/15 та від 17 вересня 2019 року у справі № 20/5007/101/11.

Велика Палата Верховного Суду вважає висновки про наявність підстав для передачі справи на її розгляд відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України не обґрунтованими з огляду на таке.

Механізм передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного раніше, передбачений нормами статтей 302, 303 ГПК України.

Частиною третьою статті 302 ГПК України передбачено умови, за яких суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати. Така передача може мати місце, коли така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Разом з тим, частиною другою статті 302 ГПК України передбачено, що, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Таким чином, якщо колегія суддів, палата вважають за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні об`єднаної палати відповідного касаційного суду, то справа може бути передана на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка за наявності для цього відповідних правових підстав може відступити від висновків, прийнятих цією ж об`єднаною палатою раніше.

Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для передачі справи на її розгляд та повертає справу до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відповідній колегії суддів для розгляду.

Керуючись статтями 302, 303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 42/254 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Меджестік» до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання договорів недійсними за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Голденграунд» на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28 листопада 2019 рокуповернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. В. Бакуліна
Судді: Н. О. Антонюк О. Р. Кібенко
Т. О. Анцупова Н. П. Лященко
В. В. Британчук О. Б. Прокопенко
Ю. Л. Власов В. В. Пророк
М. І. Гриців Л. І. Рогач
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
В. І. Данішевська О. С. Ткачук
Ж. М. Єленіна В. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська