УХВАЛА

08 липня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/7694/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В.- головуючого, Пількова К. М., Могила С. К.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглядаючи касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2019 у справі

за позовом Львівської міської ради до 1. Львівської обласної ради, 2. Львівської обласної державної адміністрації, 3. Приватного акціонерного товариства "Авіас Плюс" про визнання недійсним рішення, розпорядження, договору та державного акту на право власності на землю,

за участю представників:

позивача - Никифоров Д. О.,

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - не з`явилися,

відповідача-3 - Биструшкін В. Ю. ,

Львівська міська рада (далі - Львівська міськрада) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради, Львівської обласної державної адміністрації, Приватного акціонерного товариства "Авіас Плюс" (далі - ПрАТ "Авіас Плюс") про:

- визнання недійсним рішення № 408 "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва", виданого Львівською обласною радою 28.12.2000 в частині погодження продажу та уповноваження Львівської обласної державної адміністрації на здійснення продажу земельної ділянки у м. Львові на вул. Сяйво (біля керамзаводу), площею 0,15 га;

- визнання недійсним розпорядження № 1454 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові", виданого Головою Львівської обласної державної адміністрації 15.12.2000 в частині продажу земельної ділянки у м. Львові вул. Сяйво (біля керамзаводу), площею 0,15 га;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки на вул. Сяйво (біля керамзаводу), площею 0,15 га, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М. М., укладеного між Львівською обласною державною адміністрацією та ЗАТ "Авіас Плюс" 28.12.2000, зареєстрованого в реєстрі за № 676;

- визнання недійсним Державного акта на право власності на землю серія ЛВ № 028575, виданого 23.01.2001 Львівською обласною державною адміністрацією ЗАТ "Авіас Плюс" на підставі Розпорядження Голови Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2000 № 1454 щодо земельної ділянки у м. Львові на вул. Сяйво, площею 0,15 га, зареєстрованого Львівським обласним управлінням земельних ресурсів в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за № 8 кн. 5-3.

Обґрунтовуючи позов, Львівська міськрада зазначила, що прийняття оспорюваних рішення, розпорядження, укладення спірного договору відбулося з порушенням чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2019 (суддя Ващенко Т. М.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 (колегія суддів у складі: Тарасенко К. В., Іоннікова І. А., Михальська Ю. Б.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Львівська міськрада у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скарга мотивована неправильним застосуванням і порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема частини 1 статті 86 Господарського кодексу України (далі - ГК України), частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також неврахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.06.2018 у справі № 815/332/17.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, її розгляд має здійснюватися з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020.

Ухвалою Верховного Суду від 02.06.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міськради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2019, призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 08.07.2020 о 14:30.

Зазначену ухвалу мотивовано тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України. Зокрема, Львівська міськрада вважає, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення судових рішень не врахували висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, на які послався скаржник.

Разом із тим, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/7694/19 з огляду на таке.

Ухвалюючи судові рішення у цій справі, суди виходили з того, що законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, питання регулювання земельних відносин були віднесені до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради, як представницьких органів територіальних громад, а отже, вирішення питання щодо передачі земельної ділянки, розміщеної на території міста (за виключенням земель, що перебувають під об`єктами загальнодержавної власності), належало до компетенції відповідної міської ради. Тобто, у даному випадку, розпорядження шляхом продажу земельною ділянкою площею 0,15 га, розміщеною за адресою: м. Львів, вул. Сяйво (біля керамзаводу), належало саме Львівській міськраді.

Таким чином, розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2000 № 1454 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" (в частині продажу земельної ділянки у місті Львові на вул. Сяйво (біля керамзаводу), площею 0,15 га) та рішення Львівської обласної ради від 28.12.2000 № 408 "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва" (в частині погодження продажу та уповноваження Львівської обласної державної адміністрації на здійснення продажу земельної ділянки у місті Львові на вул. Сяйво (біля керамзаводу), площею 0,15 га) є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки прийняті з перевищенням компетенції, а саме за відсутності права розпоряджатись земельною ділянкою, розміщеною у місті Львові.

Водночас, вказані обставини виключають законність укладення договір купівлі-продажу, оскільки продавцем була не уповноважена на те особа, а отже позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного на вул. Сяйво (біля керамзаводу), площею 0,15 га, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М., укладеного між Львівською обласною державною адміністрацією та ЗАТ "Авіас Плюс" 28.12.2000, зареєстрованого в реєстрі за № 676, а відповідно і вимога про визнання недійсним Державного акту на право власності на землю серія ЛВ № 028575, виданого 23.01.01, яким зареєстровано право власності відповідача-3 є обґрунтованими.

Однак, суди відмовили в позові у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки Львівська міськрада, як колегіальний орган ще у 2001 році була обізнана, або мала б бути обізнаною про те, що земельна ділянка площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Сяйво (біля керамзаводу) перебуває у власності відповідача-3 і станом на момент подання позову строк позовної давності був пропущений, а підстави для його поновлення відсутні.

При цьому суди послалися на статті 256, 257, частину 1 статті 261 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 цього Кодексу передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК).

У справі № 914/3224/16 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у якій посилається скаржник, предметом позову є витребування земельної ділянки. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

У справі № 815/332/17, на постанову Верховного Суду у якій посилається скаржник, на відміну від справи № 910/7694/19, яка розглядається, предметом адміністративного позову було скасування реєстрації декларації про готовність об`єктів до експлуатації, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду скасував ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2017 про залишення позову без розгляду та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017, адміністративну справу № 815/322/17 направив до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду, зазначивши про порушення судами положень абзацу 2 частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому Верховний Суд виходив із того, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів з адміністративним позовом належить обчислювати з дня, коли міська рада дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Проаналізувавши статутні документи департаменту комунальної власності Одеської міської ради та управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, Верховний Суд зазначив, що ці органи Одеської міської ради є самостійними юридичними особами, наявність певної інформації у зазначених органів і комунальних підприємствах не свідчить про обізнаність Одеської міської ради щодо цієї ж інформації. Крім того, у цій справі суди не застосовували норму частини 1 статті 261 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта і предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16).

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, необхідно розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Отже, правовідносини у справах № 914/3224/16, № 815/332/17 не є подібними правовідносинам у справі № 910/7694/19, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.

Твердження скаржника на необґрунтоване посилання апеляційної інстанції на висновок у рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" без урахування конкретних обставин справи є необґрунтованим, оскільки, як вбачається з тексту рішення і постанови попередніх судових інстанцій судами встановлювались обставини справи, а судові рішення прийняті не на підставі рішення Європейського суду з прав людини, а на підставі положень Цивільного кодексу України, зокрема статей 256, 257, частини 1 статті 261.

Таким чином наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини 2 статті 296 ГПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).

Конвенція про захист прав і основоположних свобод має на меті гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979; "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Враховуючи викладене та керуючись статтями 234, 235, 296, 314 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2019 у справі № 910/7694/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. Краснов

Суддя К. Пільков

Суддя С. Могил