ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" липня 2020 р. Справа № 924/625/20

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Танасюк О.Є., секретаря судового засідання Ключки Н.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" м.Хмельницький

до фізичної особи -підприємця Оганісян Наіри Варужанівни м.Хмельницький

про стягнення 40479,48 грн., з яких: 30394,82 грн. - основний борг; 811,92 грн. - 3% річних; 8543,28 грн. - пеня; 729,46 грн. - інфляційні втрати.

Без повідомлення (виклику) сторін

Процесуальні дії по справі.

22.05.2020 на адресу господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" м.Хмельницький до фізичної особи -підприємця Оганісян Наіри Варужанівни м.Хмельницький про стягнення 40479,48 грн., з яких: 30394,82 грн. - основний борг; 811,92 грн. - 3% річних; 8543,28 грн. - пеня; 729,46 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2020 року, вказану позовну заяву передано для розгляду судді Танасюк О.Є.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 25.05.2020р. відкрито провадження у справі №924/625/20, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиції учасників справи.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором поставки постачання природного газу для потреб не побутових споживачів №1141795С44АР016 від 01.01.2016р. Зокрема, зазначає, що на момент звернення до суду з позовом у відповідача наявна заборгованість за послуги постачання природного газу за березень 2019р. в розмірі 30394,82 грн.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвала суду, надіслана на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських організацій, повернута відділенням поштового зв`язку з причини відсутності адресата за вказаною адресою.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. (Аналогічна правова позиція викладена ВС в постанові від 25.06.2018р. у справі №904/9904/17).

Враховуючи зазначене, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом,

01.01.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем Оганісян Наірою Варужанівною (споживач) укладено договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №1141795С44АР016 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Згідно з п. 2.3 договору обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (пункт 4.1. договору), що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРМ.

Ціна газу становить 6509,80 грн. за 1000 куб. м., крім того ПДВ 1301,96 грн., всього з ПДВ-7811,76 грн. та може змінюватись протягом дії договору (п. п. 3.2., 3.3. договору).

У п. 3.4. договору сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до пунктів 3.2. та 3.3 цього договору, застосовується при складанні актів приймання-передачі газу та розрахунках за цим договором.

За умовами п. 4.2. договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку:

- 100% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці (п. 4.2.1.);

- у разі збільшення в установленому порядку підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду споживач здійснює оплату вартості додатково заявлених обсягів газу в п`ятиденний строк після збільшення цього обсягу (п. 4.2.2.);

- остаточний розрахунок по оплаті місячної вартості газу (п. 3.6. договору) здійснюється до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу (п. 4.2.3.).

Відповідно до п. 6.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України.

У разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу (пп. 6.2.1 договору).

У п. 10.2. договору сторони домовились, що строк позовної давності, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, компенсацій встановлюється тривалістю у 3 роки.

Відповідно до п. 11.1 договору він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за наявності) і діє в частині постачання газу 01.01.2016р. до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 9.2 договору).

На виконання умов договору позивач поставив у березні 2019р., а відповідач прийняв природний газ в обсязі 3,052 тис. м. куб. на загальну суму 31481,36 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу №ЗХМ89005818 від 31.03.2019р.

Як слідує із акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2019р. по 14.05.2020р.. складеного позивачем, у відповідача станом на 31.03.2019р. була переплата в розмірі 1086,54 грн.

З огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості природного газу, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 30394,82 грн. основного боргу; 811,92 грн. 3% річних; 8543,28 грн. пені; 729,46 грн. інфляційних втрат.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Згідно з ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем Оганісян Наірою Варужанівною (споживач) укладено договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №1141795С44АР016 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання умов договору позивач поставив у березні 2019р., а відповідач прийняв природний газ в обсязі 3,052 тис. м. куб. на загальну суму 31481,36 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу №ЗХМ89005818 від 31.03.2019р.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 4.2 договору сторони погодили, що оплата в розмірі 100% (сто відсотків) здійснюється споживачем до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий постачальником газ здійснюється споживачем до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був сплатити вартість поставленого йому газу до 10.04.2019р.

Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Положення аналогічного змісту міститься в ст. 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що на початок періоду у відповідача була переплата в розмірі 1086,54 грн., вимоги позивача про стягнення 30394,82 грн. (31481,36 - 1086,54) основного боргу є обґрунтованими, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Щодо пені.

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У пп. 6.2.1 договору сторони передбачили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу

Позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 8543,28 грн. за період з 11.04.2019р. по 29.02.2020р. (за 325 днів).

Під час аналізу розрахунку наявного в матеріалах справи, судом встановлено, що позивачем під час розрахунку пені не було враховано положення ч. 6 ст. 232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, положення п. 6.2. договору про сплату пені весь період прострочення не свідчить про збільшення періоду нарахування пені, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України. Також не є підставою для збільшення періоду нарахування пені положення п. 10.2. договору, в якому сторони передбачили збільшення строку позовної давності для стягнення пені до 3 років.

Враховуючи, що договором не передбачено право постачальника у випадку порушення терміну оплати споживачем здійснювати нарахування пені за період більший, ніж встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України, суд вбачає підстави для здійснення перерахунку пені, заявленої до стягнення.

Із суми заборгованості 30394,82 грн. правомірним є нарахування пені за період з 11.04.2019р. по 10.10.2019р. (183 дні) в розмірі 5247,06 грн.

Тому у стягненні 3296,22 грн. (8543,28 - 5247,06) пені суд відмовляє.

Щодо 3% річних.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Позивачем заявлено до стягнення 811,92 грн. 3% річних за період з 11.04.2019р. по 29.02.2020р.

Суд здійснивши перевірку розрахунку 3% річних встановив, що за період з 11.04.2019р. по 29.02.2020р. із суми заборгованості 30394,82 грн. правомірним є нарахування 3% річних в розмірі 811,51 грн.

Тому у стягнення 0,41 грн. (811,92 - 811,51) 3% річних суд відмовляє.

Щодо інфляційних втрат.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12.03.2020р. у справі №916/190/18, від 14.01.2020р. у справі №924/532/19.

Позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 729,46 грн. за період з травня 2019р. по лютий 2020р.

З аналізу розрахунку наявного в матеріалах справи слідує, що позивачем під час розрахунку суми інфляційних втрат були враховані лише періоди (місяці), в яких існувала інфляція, однак не враховано періоди часу, в яких індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд здійснивши перерахунок інфляційних втрат за період з травня 2019р. по лютий 2020р. встанови, що правомірним є нарахування 148,77 грн. інфляційних втрат (30394,82 * 100,48946492 (сукупний індекс) / 100 - 30394,82 = 148,77).

Тому у стягненні 580,69 грн. (729,46 - 148,77) інфляційних втрат суд відмовляє.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 36602,16 грн., з яких: 30394,82 грн. - основний борг; 5247,06 грн. - пеня; 811,51 грн. - 3% річних; 148,77 грн. - інфляційні втрати.

В решті позову щодо стягнення 3877,32 грн., з яких: 3296,22 грн. - пеня; 0,41 грн. 3% річних; 580,69 грн. - інфляційні втрати.

Розподіл судових витрат між сторонами.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати (судовий збір) покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Оганісян Наіри Варужанівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" (29019, м. Хмельницький, пр. Миру, буд. 41 ) 30394,82 грн. (тридцять тисяч триста дев`яносто чотири гривні 82 коп.) основного боргу; 5247,06 грн. (п`ять тисяч двісті сорок сім гривень 06 коп.) пені; 811,51 грн. (вісімсот одинадцять гривень 51 коп.) 3% річних; 148,77 грн. (сто сорок вісім гривень 77 коп.) інфляційних втрат; 1900,66 (одну тисячу дев`ятсот гривень 66 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складено 07.07.2020р

Суддя О.Є. Танасюк

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи

2 -позивачу, ТОВ "Хмельницькгаз збут" (29019, м.Хмельницький, пр.Миру,41);

3- відповідач, ФОП Оганісян Наіра Варужанівна ( АДРЕСА_1 ).

Всім рекомендованим листом з повідомленням про вручення.