ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2020 р. Справа№ 910/4/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Попікової О.В.

Корсака В.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2020

у справі № 910/4/20 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Камоцці"

про стягнення 65.582,50 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 у справі №910/4/20 відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Камоцці" про стягнення 58.408,72 грн основного боргу, 5.037,49 грн пені, 1.051,34 грн інфляційних втрат, 1.084,95 грн 3% річних.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довів факту замовлення та отримання відповідачем телекомунікаційних послуг протягом січня-квітня 2019 року на суму 58.408,73 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ПАТ "Фарлеп-Інвест" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 поновлено Приватному акціонерному товариству "Фарлеп-Інвест" пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 у справі № 910/4/20; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Строк розгляду справи продовжено з урахуванням перебування суддів Євсікова О.О., Попікової О.В. та Корсака В.А. у відпустці, а також пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не надав місцевому суду жодних доказів того, що у період часу з 15.02.2019 по 21.02.2019 з обладнання відповідача не здійснювалися дзвінки в Албанію та Литву загалом на суму 58.415,50 грн. А тому позивач стверджує, що такі послуги були фактично надані відповідачу і мають бути ним оплачені.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, між позивачем (оператор) та відповідачем (абонент) був укладений договір про надання телекомунікаційних послуг №60574 від 18.05.2016, згідно з умовами якого позивач зобов`язався надавати відповідачу телекомунікаційні послуги в обсягах та кількості, обумовлених сторонами в додатках до цього договору, що є невід`ємними його частинами, а останній - приймати та оплачувати надані послуги на умовах договору.

Відповідно до умов п. 2.1.1 договору оператор зобов`язаний підключити абонента до своєї телекомунікаційної мережі і забезпечувати безперебійне та якісне надання послуг.

Абонент сплачує вартість телекомунікаційних послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним у розмірі, визначеному згідно з умовами обраного абонентом тарифного плану. Інформацію щодо розміру оплати абонент може одержати на підставі рахунку оператора або іншого альтернативного способу отримання відповідної інформації /особистий кабінет, смс-повідомлення, звернення до оператора засобами телефонного зв`язку тощо/ (п. 4.2 договору).

Строк дії договору відповідно до розділу 7 договору встановлений з дня його підписання та діє до припинення його однією із сторін або обома сторонами.

09.04.2019 відповідач листом № 02-3/168 повідомив позивача про припинення дії спірного договору з 10.04.2019.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, викладеними у позовній заяві, поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, наявною у матеріалах справи копією зазначеного договору.

Заявлені позивачем вимоги зводяться до невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати наданих телекомунікаційних послуг протягом січня-квітня 2019 років.

З матеріалів справи вбачається, що оплата послуг стосується здійснених 15 лютого 2019 року в період часу з 03.54 - 04.34 год та 20 лютого 2019 року в період часу з 23.54 - 00.36 год з телефонних номерів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , які підключені до телекомунікаційної мережі відповідача по вул. М. Малиновського, 2 у м. Дніпро, дзвінків в Албанію та Литву на суму 17.901,30 грн та на суму 40.829,97 грн, а загалом на суму 58.415,50 грн.

У поясненнях позивача, викладених у позовній заяві та відповіді на заперечення відповідача, стверджується, що 15 та 21 лютого 2019 року Приватне акціонерне товариство "Фарлеп-Інвест" у зв`язку з виявленням нетипового навантаження на телекомунікаційну мережу та з метою з`ясування обставин, що викликали появу нетипового трафіка, було призупинило надання послуг відповідачу.

Після блокування телефонних номерів абонента-відповідача останнього було сповіщено про нетиповий міжнародний телефонний трафік з його телефонних номерів та про вартість здійснення дзвінків, які підтверджуються деталізацією таких дзвінків.

Заперечення відповідача з цього приводу зводяться до того, що у вищевказані періоди часу його офіс у м. Дніпрі знаходився під охороною, доступу до телефону ані його працівники, ані треті особи не мали.

Відносини сторін щодо надання телекомунікаційних послуг врегульовані Законом України "Про телекомунікації" (далі - Закон), Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 720 від 09.08.2005 (далі - Правила), договором між сторонами.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону:

абонент - це споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі;

оператор телекомунікацій - це суб`єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.

Згідно зі ст.ст. 27, 32 Закону управління телекомунікаційними мережами загального користування здійснюється операторами телекомунікацій, які експлуатують ці мережі, на основі єдиних стандартів, норм та правил. Відповідальність за забезпечення сталості телекомунікаційних мереж загального користування покладається на операторів телекомунікацій, які експлуатують ці мережі.

Споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг мають право на: своєчасне і якісне одержання телекомунікаційних послуг; отримання від оператора, провайдера телекомунікацій наявних відомостей щодо наданих телекомунікаційних послуг.

Всупереч вимогам ст. 74 ГПК України доказів замовлення відповідачем у лютому 2019 року спірних телекомунікаційних послуг позивач суду не надав.

Рахунки-акти № від 28.02.2019, № від 31.03.2019, № від 30.04.2019, на які посилається позивач у позовній заяві, відповідачем підписані не були.

Тому місцевий суд дійшов вірного висновку, що посилання позивача на них як на належний доказ надання спірних послуг у лютому 2019 року є безпідставними.

Факт погодження відповідачем цих послуг останнім не визнано.

Інші докази, які підтверджували б погодження відповідачем у лютому 2019 року цих послуг, у справі відсутні.

Колегія суддів також відзначає, що додана до позовної заяви деталізація нарахувань за надані телекомунікаційні послуги за лютий 2019 рік не є належним доказом надання відповідачу послуг на суму 58.415,50 грн, оскільки суперечать встановленим у справі обставинам про те, що відповідач не замовляв та не одержував спірні послуги.

Відповідно до п. 30, п. 38, п. 40 Правил оператори зобов`язані, зокрема, вживати заходів для недопущення несанкціонованого доступу до телекомунікаційних мереж, технічних засобів провайдерів та інформації, що передається ними. За ненадання або неналежне надання послуг оператор, провайдер несе перед споживачем відповідальність, в тому числі майнову, відповідно до закону та договору.

Отже, позивач зобов`язаний забезпечити недопущення несанкціонованого доступу до телекомунікаційних мереж.

Крім того, з наявного у матеріалах справи акта звіряння розрахунків за період квітня 2012 року - грудня 2019 років вбачається, що відповідач ані до часу надання спірних послуг, ані після них дзвінків до Албанії та Литви не здійснював, що свідчить про виникнення нетипового трафіку у телекомунікаційній мережі позивача через канали зв`язку, виділені для відповідача, і несанкціонованого доступу до вказаної мережі.

Доказів того, що такий несанкціонований доступ зумовлений розголошенням відповідачем логінів та паролів, які використовувались для входу в телекомунікаційну мережу, суду не надано. Тому доводи апелянта з цього приводу є необґрунтованими.

За відсутності доказів порушення прав позивача з боку відповідача місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що у задоволенні позову відповідно до вимог ст. 16 ЦК України слід відмовити.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 у справі №910/4/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 у справі №910/4/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді О.В. Попікова

В.А. Корсак