ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2020 р. Справа№ 910/17318/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

без повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020

у справі № 910/17318/19 (суддя - Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення вартості нестачі вантажу у розмірі 16 631,68 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідач) про стягнення вартості нестачі вантажу у розмірі 16 631,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незабезпечення відповідачем збереження вантажу під час перевезення, утворилась недостача, про що складено комерційні акта № 454201/52/115 від 07.07.2019, № 454201/53/116 від 07.07.2019 та № 388103/120 від 29.07.2019. У звязку з чим, позивачу заподіяно збитки у розмірі вартості втраченого вантажу на суму 16 631,68 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" 16 631,68 грн. вартості нестачі вантажу та 1 921 грн. 00 коп. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт втрати частини вантажу є встановленим, і відповідачем не спростовано факту наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував та не перевірив зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи щодо зазначення відправником вологості вантажу, а відтак не застосував 2% (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто).

На думку скаржника, судом не встановлено розмір і склад збитків.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" вказує, що відправник не підготував вагон для перевезення вантажу дрібних фракцій, не ущільнив підлогу вагона, через що сталась втрата вантажу.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновків про доведеність вартості відправленого вантажу, а також щодо наявності у позивача збитків у розмірі 16 631,68 грн.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції залишено поза увагою твердження позивача про те, що він не є власником вантажу, і розрахунок вартості вантажу, що перевозився у спірних вагонах, здійснював, керуючись даними власника.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2020 справу № 910/17318/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 910/17318/19 та справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників. Роз`яснено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом п`яти днів після закінчення карантину.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2020 роз`яснено позивачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

28.12.2017 між Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" (виконавець) укладено договір № 608-ПУ-ПТП (договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору замовник зобов`язується передати (поставити) виконавцю вугілля для збагачення, оплатити послуги виконавця, пов`язані із збагаченням вугілля та прийняти концентрат. Виконавець зобов`язується прийняти вугілля, провести його збагачення та передати (поставити) отриманий в результаті збагачення концентрат замовнику, в строки та на умовах визначених Договором.

Пунктом 1.1.3 договору передбачено, що поставка (повернення) вугільного концентрату здійснюється, зокрема, на залізничну станцію Бурштин Львівської залізниці. Позивач несе ризики, які пов`язані із загибеллю, псуванням нестачею або викраденням вугільного концентрату під час транспортування до станції приймання вантажу.

Згідно з додаткової угоди від 20.12.2018 до договору терміном закінчення строку дії договору є 31.12.2019.

На виконання умов договору, у липні 2019 позивачем здійснено відправку вугілля кам`яного марки Г (Г1), ДГ 0-100мм на адресу теплової електростанції ВП "Бурштинська ТЕС" (Івано-Франківська область, м. Бурштин) залізничним транспортом до станції призначення - Бурштин Львівської залізниці, що підтверджується залізничними накладними: № 50566140 від 06.07.2019; № 50566553 від 06.07.2019; № 50833805 від 26.07.2019.

Під час перевезення залізницею проведено перевірку стану вантажу та виявлено нестачу вугілля про що, на станції Чаплине Придніпровської залізниці складено комерційні акти: № 454201/52 та № 454201/53 від 07.07.2019, та на станції Бурштин Львівської залізниці складено комерційний акт № 388103/120 від 29.07.2019.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, вини відповідача у частковій втраті вантажу під час його перевезення, внаслідок чого позивачу заподіяно збитки на суму 16 631,68 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України визначено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ст. 307 Господарського кодексу України, ст. 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Статтею 6 Статуту визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача і супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції до місця призначення.

Відповідно до ст. 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Статтею 24 Статуту передбачено право залізниці перевіряти правильність відомостей, зазначених вантажовідправником у накладній, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За приписами ст. 37 Статуту під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником.

Матеріалами справи підтверджується прийняття відповідачем вантажу до перевезення від позивача за накладними: № 50566140 від 06.07.2019, № 50566553 від 06.07.2019, № 50833805 від 26.07.2019 та здійснення його перевезення від станції відправлення до станцій призначення - Бурштин Львівської залізниці.

Згідно з ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 105 Статуту визначено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Згідно з приписами ст. 52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами перевезення вантажів.

Статтею 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Відповідно до ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Відповідно до п. 2 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855 (далі - Правила складання актів), дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин.

Суд першої інстанції встановив, що за результатами зважування вантажу, виявлено його часткову втрату, на підтвердження чого перевізником складено відповідні комерційні акти, а саме:

№ 454201/52 від 07.07.2019 нестача вугілля у вагоні № 53252540 становить 1 100 кг. У розділі Д. "Опис виявленого із зазначенням кількості недостачі або надлишку" акту вказано, що у вагоні № 53252540 над люками № 1 та № 2 праворуч мається виїмка довжиною 300 см. шириною 60 см., глибиною 30 см., вагон бездверний, люки зачинені, течі вантажу немає;

№ 454201/53 від 07.07.2019 нестача вугілля у вагоні № 54039433 становить 3 750 кг. У розділі Д. "Опис виявленого із зазначенням кількості недостачі або надлишку" акту заначено, що у вагоні № 54039433 ліворуч над люками № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7 є виїмка довжиною 10,5 м., шириною 1,8 м., глибиною 0,4 м., в місці виїмки маркування відсутнє, люки зачинені, течі вантажу немає;

№ 388103/120 від 29.07.2019 нестача вугілля у вагоні № 68700749 становить 3 650 кг. У розділі Д. "Опис виявленого із зазначенням кількості недостачі або надлишку" акту вказано, що у вагоні № 68700749 на поверхні вантажу зліва за ходом поїзда над люком № 1 маркування порушене, проглядається воронкоподібне заглиблення 150 см. х 100 см. х 180 см. х 60 см. В підлозі вагона зліва по ходу поїзда виявлено зазор 15 см х 8 см. х 10 см., який заложений ганчір`ям і травою, видно старі сліди просипання вантажу. При видачі вантажу просипання відсутнє.

За даними довідки позивача від 15.08.2019 № 641/3 щодо вартості вугільної продукції: фактична вартість 1 тони вугілля кам`яного марки Г (Г1), ДГ 0-100 мм, що перевозилось у вагоні № 53252540 (за накладною № 50566140 від 06.07.2019) становить 2 638,69 грн. з урахуванням ПДВ; фактична вартість 1 тони вугілля кам`яного марки Г (Г1), ДГ 0-100 мм, що перевозилось у вагоні № 54039433 (за накладною № 50566553 від 06.07.2019) становить 2 568, 49 грн. з урахуванням ПДВ; фактична вартість 1 тони вугілля кам`яного марки Г (Г1), ДГ 0-100 мм, що перевозилось у вагоні № № 68700749 (за накладною № 50833805 від 06.07.2019) становить 2 633, 44 грн. з урахуванням ПДВ.

З урахуванням викладеного, з огляду на те, що вказані комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту та Правил складання актів, місцевий господарський суд обґрунтовано визнав ці акти належними та допустимими доказами на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеної у накладній, фактичній масі вантажу, а отже недостачі вантажу, який перевозився у вагонах №№ 53252540, 54039433, 68700749.

При цьому, як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, будь-які зауваження щодо форми, порядку складання, змісту вказаних комерційних актів та посадових осіб, які їх підписали, а також факти їх опротестування з боку сторін у матеріалах справи відсутні.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відношень, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються як втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 910/13407/18.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, факт нестачі за спірним перевезенням підтверджений комерційними актами, які є належними і допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач, у свою чергу, не спростував подані позивачем докази на підтвердження заподіяння збитків у зв`язку з частковою втратою вантажу, що сталася з вини перевізника, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що недостача прийнятого залізницею без зауважень до перевезення вантажу виникла з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст.ст. 130, 133 Статуту одержувач вантажу має право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Так, п. 2 Правил заявлення та розгляду претензій (статті 130-137 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, встановлено, що згідно з статтею 133 Статуту передача права на пред`явлення претензій та позовів відправником одержувачу або одержувачем відправнику, а також відправником або одержувачем вищій організації засвідчується переуступним написом на відповідному документі (накладній, квитанції про приймання вантажу до перевезення, багажній квитанції) такого змісту: "Право на пред`явлення претензії та позову передано (найменування організації)". Переуступний напис засвідчується підписами керівника і головного (старшого) бухгалтера та печаткою підприємства.

Суд першої інстанції встановив, що вантажоодержувач ВП "Бурштинська ТЕС" (Івано-Франківська область, м. Бурштин) зробив на залізничних накладних № 50566140 від 06.07.2019, № 50566553 від 06.07.2019 та № 50833805 від 26.07.2019 переуступний напис відправнику вантажу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" на пред`явлення претензії та позову до Aкціонерного товариства "Укрзалізниця", а тому право позивача на пред`явлення позову підтверджено належними доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

У силу положень ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (ст. 114 Статуту).

Згідно зі ст. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

На підтвердження вартості втраченого вантажу позивачем надано довідки № 641/3 від 15.08.2019, № 2/4833 від 05.08.2019, № 2/4832 від 05.08.2019, № 2/4831 від 05.08.2019 про вартість вугільної продукції, які складені ТОВ "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" та Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля", підписані директором та головним бухгалтером позивача та директором філії ПТП "Павлоградвантажтранс" Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", скріплені печаткою підприємств, що узгоджується зі ст. 115 Статуту.

У п. 2.7 роз`яснень президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601 зазначено, що згідно зі статями 924 Цивільного кодексу України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Статут не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу.

З урахуванням викладеного, з огляду на те, що положення ст. 115 Статуту не визначають вичерпного переліку документів, якими може підтверджуватись вартість вантажу, місцевий господарським суд обґрунтованого визнав надані позивачем довідки про вартість вугільної продукції, які складені відправником вантажу та замовником послуг згідно з договором № 608-ПУ-ПТП від 28.12.2017, належними та допустимими доказами на підтвердження вартості відправленого вантажу.

Крім того, згідно з положеннями договору № 608-ПУ-ПТП від 28.12.2017, укладеного між ТОВ "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" як виконавцем та Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" як замовником, вантажоодержувач (замовник) не зобов`язаний оплачувати прийняте ним вугілля (концентрат), оскільки предметом договору є надання виконавцем (позивачем) замовнику послуг зі збагачення вугілля, а не його купівля-продаж.

Отже, позивач у цій справі не є власником втраченого майна, а виступає виконавцем за договором збагачення вугілля та вантажовідправником, а права на подання позову йому були передані отримувачем вугілля, що правильно враховано судом першої інстанції.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що вартість вантажу, яка є базою для вирахування суми збитків, які підлягають відшкодуванню перевізником, доведена позивачем належними та допустимими доказами у справі, внаслідок чого заперечення відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.08.2018 у справі № 910/22324/16 та від 16.10.2019 у справі № 910/16904/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно з п. "г" ст. 111 Статуту залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.

Пунктом 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 862/5083 (далі - Правила видачі вантажів), визначено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах для вантажу, зданого до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; 1% маси, зазначеної в перевізних документах, зокрема, для мінерального палива.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, вантажовідправник передав відповідачу для перевезення вугілля кам`яне, яке відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), Митного тарифу України, встановленого Законом України № 584-VII від 19.09.2013 (Група 27 Палива мінеральні; нафта і продукти її перегонки; бітумінозні речовини; воски мінеральні) та розділу 1 ДСТУ 4082-2002 "Паливо тверде. Ситовий метод визначання гранулометричного складу", затвердженого наказом Держстандарту України № 163 від 19.03.2002, є мінеральним паливом.

Згідно з ДСТУ 4083-2012 "Вугілля кам`яне та антрацит для пиловидного спалювання на теплових електростанціях" для вугілля першої та другої категорії марок ДГ, Г Західного Донбасу, як виняток, загальна волога на робочий стан палива Wrt повинна бути не більше 16,0%. Один із основних показників якості вугілля кам`яного є волога, яка за даними накладних № 50566140 від 06.07.2019, № 50566553 від 06.07.2019 та № 50833805 від 26.07.2019 у вугіллі марки ДГ 0-100 мм не перевищує гранично допустиму норму, що підтверджується записом у графі 20 перевізного документа "Вугілля кам`яне марки ДГ 0-100 мм. Насипом газовий. Вологістю не більше 8 % ".

Відповідно до розділу 1 ДСТУ 4082-2002 "Паливо тверде. Ситовий метод визначання гранулометричного складу", затвердженого наказом Держстандарту України від 19.03.2002 за № 163, цей стандарт поширюється на антрацит, кам`яне та буре вугілля, горючі сланці, а також на продукти їх перероблення (в подальшому - паливо) і встановлює метод визначання гранулометричного складу палива.

З урахуванням визначення національними стандартами України кам`яного вугілля як твердого мінерального палива, при видачі вантажу з кам`яним вугіллям застосовується норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто), яка становить 1 % маси вантажу, що зазначена в перевізних документах.

Колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку збитків, погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що такий розрахунок є правильним, а сума збитків, заподіяних внаслідок втрати частини вантажу з вини перевізника, з урахуванням норми природних втрат, становить 16 631,68 грн.

Доводи скаржника стосовно не вжиття відправником заходів по запобіганню втрати вантажу через неналежний стан вагону № 68700749 спростовуються даними, викладеними в акті №4 "Про технічний стан вагона" від 29.07.2019 та результатами перевірки викладеними у комерційному акті.

У відповідності до акту №4 "Про технічний стан вагона" від 29.07.2019, вагон № 68700749 є технічно справним, в підлозі вагона зліва по ходу поїзда виявлено зазор 15 см х 8 см. х 10.

Також, у розділі Д. "Опис виявленого із зазначенням кількості недостачі або надлишку" комерційного акту № 388103/5120 від 29.07.2019 стосовно вантажу, який перевозився у вагоні № 68700749 вказано, що на поверхні вантажу зліва за ходом поїзда над люком № 1 порушене маркування, проглядається воронкоподібне заглиблення 150 см. х 100 см. х 180 см. х 60 см., виявлений зазор розмірами 15 см х 8 см. х 10 см., заложений ганчір`ям і травою, видно старі сліди просипання вантажу. При видачі вантажу просипання відсутнє.

Таким чином, враховуючи наявність слідів у вигляді заглиблень та воронок, що також були виявлені у вагонах № 53252540 та № 54039433, незначні розміри зазору, через який не могло відбутися просипатися кам`яного вугілля загальною вагою 3 650 кг. та встановлення відсутності ознак просипання вугілля при його видачі, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що виявлений зазор у вагоні не міг бути причиною нестачі вантажу, а відповідні доводи апелянта з цього приводу є безпідставними.

За таких обставин, з огляду на встановлений судом факт втрати частини вантажу, та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту наявності вини перевізника за незбереження прийнятого до перевезення вантажу, господарський суд першої інстанції дійшов правильних висновків про обґрунтованість позовних вимог ТОВ "Центральна збагачувальна фабрика "Курахівська" до АТ "Укрзалізниця" про стягнення суми збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, у розмірі 16 631,68 грн., та наявність правових підстав для їх задоволення.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 910/17318/19 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 910/17318/19 слід залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 910/17318/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 910/17318/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

4. Матеріали справи №910/17318/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк