ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2020 р. Справа№ 920/1166/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Корольова Д.О. орд. від 02.07.2020р.,

від відповідача: Красноноса О.В. орд. від 06.07.2020р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод"

на рішення Господарського суду Сумської області від 14.04.2020 (повний текст складено 24.04.2020)

у справі №920/1166/19 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗапорожСпецСплав"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод"

про розірвання договору та стягнення 250000,00 грн,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗапорожСпецСплав" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" (далі - відповідач), у якому просило суд розірвати договір про надання послуг з переробки давальницької сировини №09-12/18 від 10.12.2018 та стягнути з відповідача на користь позивача 250000,00 грн боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 250 000 грн попередньої оплати та 06.06.2019 передав для переробки давальницьку сировину (7,24 тони вольфраміта) на готову продукцію (ферровольфрам), однак відповідач повідомив про неможливість виконання переробки та 25.07.2019 повернув позивачу давальницьку сировину (7,120 вольфраміта), тому договір підлягає розірванню, а сума попередньої оплати - поверненню.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що з метою переробки вольфраміту відповідач, за отримані від позивача кошти, придбав необхідні для технологічного процесу компоненти (плавиковий порошок ПА-4 та плавиковий шпат), під час переробки руди було виявлено в ній великий вміст миш`яку, що передбачає залучення додаткових витрат та більш тривалого технологічного процесу, про що було повідомлено позивача та запропоновано дотримуватись технологічного процесу або замінити партію руди на іншу. На момент спілкування між сторонами з цього приводу позивач не відмовлявся від умов договору та не наполягав на його розірванні. Позивач, як зазначає представник відповідача, не наводить у позовній заяві істотних порушень умов договору, укладеного між сторонами, які є наслідком неможливості отримати очікуване при укладенні договору. Відповідач зазначає, що готовий та має можливість виконати переробку вольфрамової руди на готову продукцію - ферровольфрам.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 14 квітня 2020 року в частині розірвання договору про надання послуг з переробки давальницької сировини № 09-12/18 від 10.12.2018 провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору.

В іншій частині позовні вимоги задоволені.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗапорожСпецСплав" 250000,00 грн попередньої оплати за договором про надання послуг з переробки давальницької сировини № 09-12/18 від 10.12.2018, а також 3750,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення 250 000 грн попередньої оплати та 3750 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач не відмовлявся від взятих на себе за договором зобов`язань щодо переробки давальницької сировини, закупив всі необхідні для переробки матеріали та компоненти, у період з 07.06.2019 по 25.07.2019 з боку позивача були відсутні претензії щодо якості або повільності виконання робіт; позивач своїми діями унеможливив відповідачу продовжувати виконувати договірні обов`язки; позивач мав право стягнути з відповідача збитки, однак у матеріалах справи відсутній їх розрахунок; судом не враховані понесені відповідачем витрати на закупівлю матеріалів та компонентів, які були необхідні у технологічному процесі; припинення дії договору не припиняє дії зобов`язань за цим договором, а відповідач не відмовляється від взятих на себе договірних зобов`язань і має необхідні технологічні можливості.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що через 48 днів після передачі сировини на переробку відповідач повідомив позивачу про неможливість переробки та запропонував позивачу забрати давальницьку сировину, що ним і було зроблено; у зв`язку із поверненням сировини відповідач повинен також повернути кошти, які сплачувались за переробку, оскільки підстава їх набуття відпала; на момент розгляду справи у суді першої інстанції позивач звернувся до іншого виконавця для переробки сировини і ці роботи були виконані; відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували його доводи.

Відповідачем подані письмові пояснення, у яких він заперечує проти доводів, викладених у відзиві, посилаючись на те, що відповідач від взяти на себе зобов`язань не відмовлявся і мав технологічну можливість переробити давальницьку сировину; позивач, як власник сировини, без будь-яких пояснень забрав давальницьку сировину, не врегулювавши з відповідачем відносини, у тому числі щодо повернення попередньої оплати; позивачем не надано лабораторних аналізів виготовленої продукції, які б підтверджували великий вміст миш`яку, а також не надано доказів проведення переробки іншим виконавцем.

Представник відповідача (апелянта) у судовому підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10 грудня 2018 року між позивачем, як замовником, та відповідачем, як виконавцем, було укладено договір про надання послуг з переробки давальницької сировини №09-12/18 (далі - договір) (а.с.51), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати відповідно до умов цього договору роботи з переробки давальницької сировини (вольфрамова руда) на готову продукцію - (ферровольфрам), а замовник зобов`язується прийняти готову продукцію й оплатити роботи з переробки давальницької сировини (пункт 1.1 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що виконавець зобов`язується здійснити переробку сировини не пізніше 3 (трьох) місяців із моменту одержання давальницької сировини.

Відповідно до пункту 4.2 договору оплата послуг із переробки давальницької сировини проводиться замовником у грошовій формі у два етапи:

- перший етап шляхом перерахування 50 % вартості послуги упродовж 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання договору та додатків до нього.

- другий етап шляхом перерахування 50 % вартості послуги упродовж 5 (п`яти) банківських днів з дня отримання готової продукції.

Згідно з пунктом 8.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення. Зміни до договору можуть бути внесені лише за згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до договору і підписується сторонами.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору кількість наданої на переробку давальницької сировини (вольфрамової руди) складає 7,24 тони, вартість послуги переробки складає 44889,50 грн, загальна вартість переробки складає 325000,00 грн, а вартість давальницької сировини складає 413701,65 грн за одну тону, загальна вартість давальницької сировини складає 2 995 200,00 грн (а.с.54)

Платіжним дорученням №5644 від 10.12.2018 позивач перерахував на рахунок відповідача передоплату на виконання умов договору в сумі 250000,00 грн (а.с. 55).

06 червня 2019 року позивач передав відповідачу на переробку сировину (вольфраміт) у кількості 7,24 тн що підтверджується актом прийому-передачі матеріальних цінностей (а.с. 56).

25 липня 2019 року відповідач передав, а позивач прийняв сировину (вольфраміт) у кількості 7,120 тн, що підтверджується актом прийому-передачі матеріальних цінностей та товарно-транспортною накладною №432 від 25.07.2019 (а.с.57-58).

22 жовтня 2019 року позивач направив відповідачу претензію №2110/19-1 від 21.10.2019, у якій вказав, що після сплину 48 (сорок вісім) днів виконавець повідомив замовника про неможливість виконати свої зобов`язання по переробці давальницької сировини за договором, та запропонував позивачу забрати давальницьку сировину. Зобов`язання за договором не було виконано, сировина повернута замовнику, проте, сума попередньої оплати у розмірі 250 000 грн не повернута, хоча зникла підстава, на якій вказана сума була перерахована, тому просить повернути вказану суму протягом 7 банківських днів від дня пред`явлення даної претензії. До претензії позивачем був доданий проект додаткової угоди №2 (датований 21.10.2018) до договору щодо розірвання договору та припинення зобов`язань сторін (а.с.60-63).

Оскільки відповідач на претензію не відповів, додаткову угоду про розірвання договору не підписав, суму попередньої оплати не повернув, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив розірвати договір про надання послуг з переробки давальницької сировини № 09-12/18 від 10.12.2018 і стягнути з відповідача на користь позивача 250000,00 грн боргу.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він не відмовлявся від договору, з метою переробки вольфраміту відповідач, за отримані від позивача кошти, придбав необхідні для технологічного процесу компоненти (плавиковий порошок ПА-4 та плавиковий шпат), тому може здійснити передбачені договором роботи з переробки давальницької сировини на готову продукцію. Однак, будь-яких доказів на підтвердження вказаних доводів відповідачем не надано.

За результатами розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що провадження у справі в частині вимог про розірвання договору підлягає закриттю за відсутністю предмету спору, а в частині вимог про стягнення 250 000 грн позов підлягає задоволенню.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору про надання послуг з переробки давальницької сировини №09-12/18 від 10.12.2018, який за своєю правовою природою є господарським договором підряду, оскільки за договором переробки давальницької сировини виконавець виконує саме роботи (а не надає послуги).

Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, був обов`язковим для сторін.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про розірвання договору та про повернення суми попередньої оплати, сплаченої за цим договором.

Щодо позовної вимоги про розірвання договору, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частина 3 ст. 653 ЦК України, ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) також передбачають, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У ст. 651 ЦК України зазначено про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

З огляду на положення чинного законодавства, зокрема, статей 631, 651 Цивільного кодексу України, розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 07.08.2018 у справі №910/7981/17, від 18.11.2019 у справі №910/16750/18, від 19.05.2020 у справі №911/991/19 тощо.

За умовами укладеного сторонами договору (п.8.1) цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині взаєморозрахунків до їх повного завершення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки спірний договір припинив свою дію з 01.01.2020 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, тобто, після подання позовної заяви (19.11.2019), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що провадження у справі в цій частині позову підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Щодо позовної вимоги про стягнення 250 000 грн попередньої оплати, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Позивач, в якості обґрунтування правових підстав вказаної вимоги, посилався на норми ст.693 ЦК України, якими врегульовані правовідносини купівлі-продажу та які, як вірно встановив суд першої інстанції, не поширюються на спірні правовідносини сторін.

Однак, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та, відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову само по собі не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 7.42, 7.43 постанови від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 вказала, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини..

Велика Палата Верховного Суду у пункті 86 постанови від 04.12.2019 у справі №917/1739/19 зазначила, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до частини другої статті 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Частина четверта статті 849 ЦК України визначає, що замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Згідно частини другої статті 854 ЦК України підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Матеріалами справи підтверджується, що 10.12.2018 позивач сплатив відповідачу 250 000 грн попередньої оплати, 06.06.2019 позивач передав для переробки давальницьку сировину (7,24 тони вольфраміта), а відповідач 25.07.2019 повернув позивачу давальницьку сировину (7,120 вольфраміта).

Будь-яких інших доказів, зокрема, щодо проведення відповідачем частини робіт з переробки, причин повернення сировини тощо матеріали справи не містять, відповідних доказів сторони не надали, на час розгляду справи дія договору припинена.

У той же час, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Оскільки договір про надання послуг з переробки давальницької сировини №09-12/18 від 10.12.2018, укладений між сторонами у справі, фактично припинив свою дію з 31.12.2019, а відповідач взяті на себе зобов`язання за зазначеним договором не виконав, то підстава для набуття відповідачем коштів в сумі 250000,00 грн (попередня оплата) відпала, а тому є вірний висновок суду першої інстанції про те, що зазначені кошти підлягають поверненню позивачеві на підставі частин першої та другої статті 1212 ЦК України, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також є вірним висновок суду першої інстанції про те, що якщо відповідач (як підрядник) вважає, що він має право на плату за виконану ним частину роботи та відшкодування збитків, то він не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Сумської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 24 квітня 2020 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Сумської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.07.2020.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук