РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2020Справа № 910/934/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА»

до Фізичної особи-підприємця Пономаренка Ігоря Андрійовича

про стягнення 777 018,86 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники:

від позивача: Хрімлі Д.І. на підставі ордеру серії ЧК № 032098 від 16.03.2020

від відповідача: Марків Н.В. на підставі ордеру серії АА № 1019400 від 16.03.2020

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Пономаренка Ігоря Андрійовича (відповідач) про стягнення 777 018,86 грн на підставі Договору оренди № А4010 від 19.07.2017 (далі - Договір), з яких: 502 027,53 грн заборгованості по сплаті орендної плати, 253 536,97 грн штрафних санкцій, передбачених п. 20.6 Договору, 16 407,96 грн інфляційного збільшення та 5 406,40 грн заборгованості по сплаті комунальних послуг.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за Договором, а саме несвоєчасною оплатою орендної плати за період грудень 2018 року, січень - квітень 2019 року та комунальних платежів за період лютий - квітень 2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

05.02.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 10.02.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/934/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

19.02.2020 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідно до ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Ухвалою Господарського суд міста Києва про відкриття провадження у справі від 10.02.2020 судом встановлено строк на подання відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу даної ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Станом на час направлення позивачем до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та станом на час постановлення даної ухвали суду відзив на позовну заяву до суду не надходив. Також, матеріали справи не містять доказів направлення відзиву на позовну заяву позивачу та отримання останнім відзиву.

Врахувавши приписи ч. 6, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, які підлягають застосуванню судом при розгляді поданого позивачем клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, а також характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданого позивачем клопотання, а, отже, про доцільність та правомірність проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин даної справи.

З огляду на викладене, клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2020 призначено судове засідання на 16.03.2020 о 16:10 год.

У судове засідання, призначене на 16.03.2020, з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 16.03.2020 № 910/934/20 відкладено судове засідання у справі на 13.04.2020 о 11:20 год.

16.03.2020 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Клопотання судом задоволене.

Судове засідання, призначене на 13.04.2020 о 11:20 год., не відбулося з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року № 211, з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, а також листа Ради суддів України від 16 березня 2020 року 9/рс-186/20, про що повідомлено учасників справи на офіційному сайті Господарського суду міста Києва.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 04.05.2020), прийнято рішення про послаблення карантину з 11 травня, зокрема, дозволено роботу адвокатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), та етапів послаблення протиепідемічних заходів» прийнято рішення про послаблення карантину, а саме: з 22 травня, зокрема, дозволяються регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня перевезення пасажирів метрополітенами.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та призначення судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 призначене судове засідання на 25.06.2020 об 11:00 год.

29.05.2020 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив, відповідно до якого відповідач просив суд поновити процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву, застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій на суму 253 536,97 грн та відмовити позивачу в задоволенні позову повністю. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач стверджує про таке:

- позивач до позовної заяви надав підроблений рахунок на оплату №2946 від 19.07.2017 року на суму 99338,59 грн, тоді як в день укладення Договору оренди №А4010 від 19.07.2017 року позивач надав відповідачу 2 рахунки: №2946 на суму 391393,73 грн та №2947 на суму 292 055,14 грн;

- позивач не врахував платіж, здійснений відповідачем 13.08.2017 у сумі 130 000,00 грн за рахунком №2946 від 19.07.2017, що підтверджується банківською випискою;

- сторони визначили зобов`язання у доларах США, які сплачуються у гривні за курсом НБУ, а тому відсутні підстави для застосування інфляційного збільшення;

- надані позивачем рахунки на оплату не містять інформації, які саме коефіцієнти було застосовано при перерахунку доларових зобов`язань на гривню та не зазначено саме розрахунку зобов`язань по рахункам на оплату, за якими наявна спірна заборгованість;

- позивач не зазначив дати, коли саме виникла заборгованість у відповідача та за які періоди;

- спеціальна позовна давність на застосування договірної штрафної санкції закінчилась;

- розмір штрафу, визначений у п. 20.6 Договору, суперечить вимогам ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»;

- позивач ухилився від отримання орендованого приміщення після закінчення строку оренди за Договору оренди (03.03.2019) та перешкоджав відповідачу вивезти майно та товар з магазину, а в подальшому виставив відповідачу рахунки на оплату за березень та квітень 2019 року, штучно створивши заборгованість за ці періоди, тоді як у березні та квітні 2019 року відповідач фактично не здійснював підприємницьку діяльність;

- позивач незаконно утримує майно відповідача загальною вартістю понад 2 500 000,00 грн при відсутності боргу відповідача;

- позивачем надано Акт про самовільне звільнення приміщення від 30.04.2019 без доказів отримання зазначеного акту відповідачем, зазначений акт не відповідає дійсності та містить неправдиву інформацію;

- в порушення ст. 595 Цивільного кодексу України, позивач не повідомив відповідача про притримання майна та товару, який знаходився у магазині, детального опису майна не складено та не надано відповідачу;

- відсутні правові підстави для стягнення заявлених позивачем витрат на правову допомогу.

23.06.2020 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просив суд відмовити відповідачу у продовженні строку на подання відзиву по справі та задовольнити позов у повному обсязі. Позивач повністю не погодився з відзивом відповідача з огляду на таке:

- позивач вважає, що твердження відповідача про надання позивачем підробленого рахунку на оплату №2946 від 19.07.2017 на суму 99338,59 грн не відповідають дійсності, оскільки відповідачем надано копію рахунку №2946 від 19.07.2017 на оплату вентиляційного обладнання, однак Договором оренди не передбачена ані оплата вентиляційного обладнання, ані такий платіж, натомість Договором оренди передбачений авансовий внесок в рахунок оплати орендної плати, на який позивачем і було виписано рахунок № 2946 від 19.07.2017 на суму 99 338,59 грн, копія якого була надана до позовної заяви;

- позивач підтвердив, що кошти в сумі 130000,00 грн були отримані ним 14.08.2017 року та зараховані частково в рахунок сплати орендної плати за вересень 2017 року (в сумі 79 215,56 грн) та частково в рахунок сплати орендної плати за квітень 2019 року (в сумі 50 784,44 грн);

- укладеним між позивачем та відповідачем Договором оренди грошові зобов`язання визначені у гривнях України, пунктом 13.8 Договору оренди чітко передбачено, що всі платежі мають бути визначені та виконані в національній валюті України - гривні, всі рахунки на оплату містять суму лише в гривнях, а тому позивач вважає хибними твердження відповідача про те, що сторони визначили зобов`язання у доларах США, які сплачуються у гривні за курсом НБУ, і тому відсутні підстави для застосування інфляційного збільшення;

- позивач зазначив, що Договором оренди, зокрема, п. 1.4 та п. 10.4, передбачено чіткий порядок визначення та розрахунку суми орендної плати, протягом дії Договору оренди у відповідача жодного разу не виникало питань ані щодо розрахунку орендної плати в цілому, ані щодо застосування коефіцієнту;

- у позовній заяві та заяві про усунення недоліків міститься повна історія всіх нарахувань та оплат за Договором оренди, міститься детальна інформація щодо періодів та сум заборгованості окремо по сплаті орендної плати, окремо по сплаті комунальних платежів, а тому твердження відповідача про не зазначення позивачем дат, коли саме виникла у відповідача заборгованість та за які періоди, позивач вважає хибними та такими, що не відповідають дійсності;

- позивач не погоджується з позицією відповідача, що начебто минув строк позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафних санкцій, оскільки Договір оренди було припинено 30.04.2019, позовна заява була надіслана відповідачу 22.01.2020 року, тобто, на думку позивача, в межах строку позовної давності;

- ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на яку посилається відповідач, було виключено згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» від 10.01.2002 № 2921-ІІІ;

- позивач стверджує, що саме відповідач ухилявся від передачі приміщення та підписання відповідних документів, відповідач був повідомлений про припинення Договору оренди 30.04.2019 у зв`язку з порушенням умов п. 28.1 цього договору, повідомлення разом з Договором про розірвання Договору оренди, Актом приймання-передачі приміщення з орендного користування та Актом звірки взаємних розрахунків було передано в приміщенні під підпис представника відповідача, які останній не підписав, по факту самовільного звільнення відповідачем приміщення позивач на підставі п. 9.3 Договору оренди склав та підписав за участю незацікавлених осіб акт про самовільне звільнення приміщення;

- позивач, посилаючись на пункти 9.1, 9.7 Договору оренди заперечив твердження відповідача про те, що позивач незаконно утримує майно відповідача, зазначив, що відповідач не надав жодних документів, що підтверджують твердження щодо наявності в приміщенні належних відповідачу торгівельного обладнання та товару.

У судове засідання, призначене на 25.06.2020, представник позивача з`явився.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 26.05.2020, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, по дату, час і місце цього засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на наведені приписи ст. 202 ГПК України, суд здійснював розгляд справи у судовому засіданні 25.06.2020 за відсутності відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

У судовому засіданні, призначеному на 25.06.2020, розглядалося клопотання відповідача, викладене у відзиві, про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву.

Керуючись положеннями п. 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про задоволення зазначеного клопотання відповідача та поновлення відповідачу процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні 25.06.2020 судом долучена до матеріалів справи заява відповідача, викладена у відзиві, про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій на суму 253 536,97 грн.

Розгляд справи здійснюється з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій на суму 253 536,97 грн.

У судовому засіданні, призначеному на 25.06.2020, судом заслухане вступне слово позивача, який надав пояснення по суті заявлених позовних вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 25.06.2020 судом здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження наявних в матеріалах справи доказів.

У судовому засіданні 25.06.2020 суд оголосив перерву до 09.07.2020 о 12:20 год.

У судове засідання, призначене на 09.07.2020, представники позивача та відповідача з`явились.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.07.2020 подав заперечення на відповідь на відзив.

Під час дослідження доказів представники сторін з дозволу суду ставили запитання один одному.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 09.07.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими сторони обґрунтовували відповідні обставини, суд

УСТАНОВИВ:

19.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Пономаренком Ігорем Андрійовичем (орендар, відповідач) було укладено Договір оренди № А4010 (далі - Договір або Договір № А4010 від 19.07.2017).

Відповідно до п. 2.1 Договору орендодавець зобов`язується передати у строкове, платне користування орендарю приміщення, а орендар зобов`язаний прийняти приміщення в строкове користування, сплачувати обумовлені в цьому Договорі оренди платежі та виконувати інші умови цього Договору оренди.

Зазначений Договір, а також додатки до нього, підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача, а також скріплені печаткою позивача.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що цей Договір оренди набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до закінчення строку оренди. Зобов`язання фінансового характеру (в тому числі ті, що стосуються сплати орендарем на користь орендодавця будь-яких платежів, штрафних санкцій, відшкодування шкоди, збитків) припиняються з моменту їх належного виконання незалежно від припинення дії договору оренди (в тому числі, дострокового).

Строк оренди (який складає 18 місяців) вказано в Додатку № 1 (пункт 7). Строк оренди починає обчислюватися з передачі орендодавцем орендареві приміщення в орендне користування відповідно до цього Договору оренди або в день, коли орендар зобов`язаний прийняти приміщення. Строк оренди достроково закінчується в тому випадку, якщо Договір оренди достроково припинить свою дію у відповідності з положеннями цього Договору оренди або законодавства України (п. 3.2 Договору).

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили, що строк дії Договору оренди та, відповідно, строк оренди продовжується лише в тому випадку, якщо сторонами про це буде укладено додатковий договір. Цей Договір не продовжується автоматично у випадку направлення повідомлення про це від будь-якої із сторін або не направлення повідомлення щодо заперечень проти продовження строку дії Договору оренди.

За умовами пункту 4.1 цієї угоди орендар набуває право використовувати приміщення за цільовим призначенням у день початку строку оренди.

За умовами Договору № А4010 від 19.07.2017 позивач передав, а відповідач прийняв у строкове, платне користування приміщення площею 63,85 кв.м, що знаходиться на першому поверсі торгово-розважального комплексу за адресою: місто Київ, вулиця Берковецька, будинок 6Д, що підтверджується Актом приймання-передачі від 03.09.2017 приміщення в орендне користування до Договору оренди № А4010 від 19.07.2017.

Порядок та формули розрахунку основної орендної плати, експлуатаційної орендної плати, маркетингової орендної плати, а також плати з обороту визначений у пунктах 10.1 - 10.6 та 11.1 - 11.3, 13.1 - 13.10 Договору.

Так, згідно з пунктом 10.1 Договору з моменту передачі орендареві приміщення орендар зобов`язаний сплачувати на користь орендодавця орендну плату та інші платежі, які передбачені цим договором.

Пунктом 10.2 Договору встановлено, що орендна плата, яку орендар зобов`язаний щомісячно сплачувати орендодавцеві, складається з таких частин: a) основна орендна плата; b) експлуатаційна орендна плата; c) маркетингова орендна плата; d) плата з обороту. Орендар сплачує окремими платежами кожну із частин орендної плати (окремо основну орендну плату, експлуатаційну орендну плату, маркетингову орендну плату, плату з обороту).

У пункті 10.3 Договору сторони домовилися, що будь-які та всі положення цього Договору, що стосуються визначення орендної плати та будь-яких інших платежів, які орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцеві, є істотною умовою цього договору оренди та, відповідно, порушення будь-якого із таких положень договору оренди є істотним порушенням.

Пунктом 10.4 Договору встановлено, що основна орендна плата за місяць розраховується за формулою, наведеною у цьому пункті, зокрема визначено, що ставка основної орендної плати - це сума основної орендної плати, із розрахунку за 1 м кв. коефіцієнтної площі приміщення, вказана (ставка основної орендної плати) в Додатку № 1 (пункт 8).

Відповідно до п. 11.1 Договору орендар зобов`язаний щомісячно, починаючи з другого місяця строку оренди, сплачувати орендодавцеві плату з обороту.

Пунктом 13.1 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю основну орендну плату, експлуатаційну орендну плату, маркетингову орендну плату щомісячно різними платежами до 15 (п`ятнадцятого) числа відповідного місяця, який передує оплачуваному. Орендна плата має сплачуватися на рахунок орендодавця незалежно від направлення орендодавцем відповідного рахунка. Орендодавець направляє рахунки на здійснення відповідних платежів орендарем лише для зручності (п. 13.3 Договору).

Орендна плата має сплачуватись на рахунок орендодавця не залежно від направлення орендодавцем відповідного рахунка. Орендодавець направляє рахунки на здійснення відповідних платежів лише для зручності (п. 13.3 Договору).

Орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату, починаючи з дати початку строку оренди (п. 13.5 договору).

Всі платежі відповідно до цього договору мають бути визначені та виконані в національній валюті України (п. 13.8 Договору).

Відповідно до пункту 14.1 Договору орендодавець забезпечує належне функціонування та експлуатацію торгового центру та земельної ділянки, у тому числі за рахунок сплати орендарем експлуатаційної орендної плати. З цією метою орендодавець несе експлуатаційні витрати.

Пунктом 15.1 Договору обумовлено, що орендодавець на власний розсуд, у будь-якій формі та у будь-який спосіб, у тому числі із залученням третіх осіб, проводить маркетингові та рекламні заходи, пов`язані з діяльністю торгового центру, у тому числі за рахунок сплати орендарем маркетингової орендної плати. З цією метою орендодавець несе маркетингові витрати.

Згідно з пунктом 17.1 Договору орендар компенсує орендодавцеві вартість комунальних послуг, що споживаються у приміщенні, без додаткових нарахувань на свою користь. Орендар також зобов`язаний компенсувати орендодавцю витрати, які несе орендодавець на комунальні послуги, що споживаються у зв`язку з експлуатацією торгового центру та площ загального користування, а також земельної ділянки, та які розподіляються між усіма орендарями торгового центру пропорційно площі приміщення до загальної площі торгового центру.

Плата за комунальні послуги вноситься орендарем щомісяця протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту виставлення орендодавцем відповідного рахунку. Орендодавець виставляє рахунки на сплату комунальних послуг в наступному місяці за оплачуваний (п. 17.6 Договору).

Пунктом 29.1 Договору встановлено, що на вимогу орендодавця орендар зобов`язаний щомісячно підписувати акти приймання-передачі послуг щодо оренди приміщення. Незалежно від підписання таких актів, факт сплати будь-яких платежів орендарем у поточному місяці свідчить про використання приміщення.

Згідно з п. 30.1 Договору сторони узгодили, що всі повідомлення та кореспонденція відповідно до цього Договору складаються письмово і вважаються належним чином направленими і доставленими одній із сторін, якщо вони передаються рекомендованим листом з повідомленням про доставку, або надаються особисто за місцезнаходженням сторони або фактичною адресою сторони, вказаною в цьому Договорі. Сторони домовилися, що орендодавець має право передавати листи та інші повідомлення для орендаря безпосередньо в приміщенні під підпис будь-якого із працівників, які знаходяться в приміщенні. З огляду на вказане сторони домовилися, що всі працівники орендаря в магазині (в тому числі, продавці, адміністратор, менеджери, тощо) є уповноваженими особами орендаря приймати повідомлення від орендодавця під підпис такої особи в отриманні повідомлення.

З матеріалів справи вбачається, що Додатковим договором № 1 від 30.05.2018 до Договору оренди № А4010 від 19.07.2017 було внесено зміни у п. 8 Додатку № 1 (Основні умови Договору оренди) в частині встановлення ставки основної орендної плати в залежності від періодів її нарахування.

З урахуванням пунктів 3.1 - 3.3 Договору та п. 7 Додатку № 1 до Договору, враховуючи, що Акт приймання-передачі приміщення в орендне користування був підписаний сторонами 03.09.2017, судом встановлено, що Договір № А4010 від 19.07.2017 був укладений сторонами на 18 місяців без можливості автоматичної пролонгації. Матеріали справи не містять додаткових договорів, укладених між сторонами, про продовження строку дії Договору або строку оренди.

З огляду на зазначене, Договір № А4010 від 19.07.2017 є припиненим через 18 місяців після підписання сторонами 03.09.2017 Акту приймання-передачі приміщення в орендне користування.

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що після закінчення строку оренди (в тому числі дострокового припинення Договору) не пізніше як в останній день строку оренди орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві приміщення та ключі від вхідних груп та інших дверей приміщення у справному стані відповідно до технічних паспортів на приміщення та іншої технічної документації щодо приміщення. Повернення приміщення та ключів фіксується сторонами шляхом підписання акту приймання-передачі приміщення (п. 9.2 Договору).

Враховуючи зазначені положення Договору та дату закінчення строку оренди (03.03.2019), відповідач був зобов`язаний 03.03.2019 повернути позивачу орендоване приміщення та підписати акт приймання-передачі приміщення.

Однак, відповідач у визначений строк орендоване приміщення позивачу не повернув, акт приймання-передачі приміщення не підписав та продовжив користуватися орендованим приміщенням після закінчення строку оренди, передбаченого Договором № А4010 від 19.07.2017, належні та допустимі докази протилежного (у розумінні ст. 76, 77 ГПК України) в матеріалах справи відсутні та відповідачем до справи не долучені.

При цьому доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що після закінчення строку оренди за Договором оренди (03.03.2019) позивач ухилився від отримання орендованого приміщення та перешкоджав відповідачу вивезти майно та товар з магазину, судом відхиляються як безпідставні та необгрунтовані, оскільки не підтверджуються відповідачем жодними доказами. Доводи відповідача про те, що позивач незаконно утримує майно відповідача загальною вартістю понад 2 500 000,00 грн судом відхиляються як безпідставні, оскільки не стосуються предмету спору у даній справі.

10.04.2019 позивачем було повідомлено відповідача про припинення Договору оренди № А4010 від 19.07.2017, у зв`язку з порушенням умов п. 28.1 Договору, а також про те, що з 30.04.2019 Договір вважається розірваним (припиненим). Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням № 10/04/19/1 від 10.04.2019. Зазначене повідомлення було отримане представником відповідача, про свідчить відповідний підпис на повідомленні № 10/04/19/1 від 10.04.2019.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідачем 30.04.2019 без будь-якого погодження з позивачем та без повернення орендованого приміщення в порядку пунктів 9.1, 9.2 Договору було самовільно звільнено орендоване приміщення.

08.05.2019 позивачем було направлено на адресу відповідача Договір про розірвання Договору оренди № 4010 від 19.07.2017, Акт приймання-передачі приміщення з орендного користування до Договору оренди № 4010 від 19.07.2017 та Акт звірки взаємних розрахунків за період з січня по квітень 2019 року. Факт направлення зазначених документів відповідачу підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист № 03892314 від 08.05.2019, фіскального чеку від 08.05.2019 та накладної № 314 від 08.05.2019.

За умовами пункту 9.3 Договору, в тому випадку, якщо на вимогу орендодавця орендар не підпише акт приймання-передачі приміщення з оренди, орендодавець має право підписати акт приймання-передачі приміщення з оренди із залученням третьої особи та зазначенням фактичної дати підписання такого акту із третьою особою. В такому випадку приміщення вважається повернутим орендодавцеві з орендного користування в дату підписання такого акту із третьою особою.

Судом встановлено, що зважаючи на розірвання відповідачем фактичних правовідносин з позивачем щодо оренди належного позивачу майна, а також враховуючи вищевказані положення Договору, 30.04.2019 між уповноваженими представниками позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна група «Форт3» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Остінс» (залучені позивачем треті особи) було підписано відповідний Акт про самовільне звільнення приміщення від 30.04.2019 з метою запобігання подальшого нарахування відповідачу орендної плати.

На підтвердження фактичного користування відповідачем орендованим майном протягом грудня 2018 року - квітня 2019 року позивачем було долучено до матеріалів справи відповідні акти надання послуг за вказані періоди.

Судом встановлено, що частина даних актів, складених за результатами надання відповідачу в оренду вищенаведеного нерухомого майна у період з грудня 2018 року по квітень 2019 року, була підписана відповідачем у встановленому Договором порядку. Проте, акти про надання послуг № 135 від 31.01.2018 (орендна плата), № 510 від 31.10.2019 (компенсація комунальних послуг), № 908 від 31.01.2019 (компенсація комунальних послуг), № 3760 від 30.04.2019 (орендна плата), № 4153 від 30.04.2019 (компенсація комунальних послуг) підписані відповідачем не були.

Разом з цим, судом враховано, що пунктом 29.1 Договору на орендаря (відповідача) покладено обов`язок щомісячно підписувати акти приймання-передачі послуг щодо оренди приміщення. У наведеному пункті Договору також узгоджено, що незалежно від підписання таких актів, факт сплати будь-яких платежів орендарем у поточному місяці свідчить про використання приміщення.

При цьому, іншими наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, гарантійним листом відповідача № 12/10 від 24.01.2019, реєстрами актів та реєстрами рахунків по оренді, електроенергії, опаленню за грудень 2018 - квітень 2019 підтверджується факт використання відповідачем спірного приміщення у період з грудня 2018 року по квітень 2019 року включно, а також надання відповідачу протягом зазначеного періоду комунальних послуг.

Статтею 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі статтею 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України, яка кореспондується зі ст. 764 ЦК України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач продовжив користуватися орендованим приміщенням після закінчення строку оренди (03.03.2019), передбаченого Договором № А4010 від 19.07.2017, доказів повернення відповідачем позивачу орендованого приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі в порядку, передбаченому пунктами 9.1, 9.2 Договору № А4010 від 19.07.2017, відповідач суду не надав.

Отже, враховуючи те, що відповідач після закінчення терміну оренди продовжував користуватись орендованим приміщенням, а жодна із сторін договору протягом місяця після закінчення строку його дії не звернулась із заявою до другої сторони про його припинення - Договір № А4010 від 19.07.2017 в силу положень ГК України та ЦК України був поновлений на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Факт належного виконання орендодавцем (позивачем) своїх зобов`язань за Договором № А4010 від 19.07.2017 з надання відповідачу у строкове платне користування приміщення, зокрема, у спірний період дії цього договору - з грудня 2018 по квітень 2019, підтверджується відсутністю з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов вказаного Договору.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за вищевказаним Договором щодо сплати орендних платежів за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року належним чином не виконав, внаслідок чого в останнього станом на 20.01.2020 перед позивачем виникла заборгованість з орендної плати в сумі 502 027,53 грн за вказаний період.

Крім того, відповідачем у період з лютого 2019 року по квітень 2019 року також не було у встановленому Договором порядку компенсовано орендодавцеві (позивачеві) повної вартості спожитих комунальних послуг, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість по сплаті наведених комунальних платежів у розмірі 5 046,40 грн за вказаний період.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відзиві на позовну відповідач зазначає, що позивачем було долучено до матеріалів справи підроблений рахунок на оплату № 2946 від 19.07.2017 на суму 99 338,59 грн. При цьому відповідач стверджує, що йому було надано рахунок № 2946 від 19.07.2017 на суму 391 393,73 грн та додає копію вказаного рахунку до відзиву.

Дослідивши копії рахунків на оплату № 2946 від 19.07.2017, надані позивачем та відповідачем, судом встановлено, що рахунок, наданий відповідачем, виписаний на оплату вентиляційного обладнання. Однак, суд зазначає, що укладеним між сторонами Договором оренди не передбачена ані оплата вентиляційного обладнання, ані такий платіж. Натомість, Договором оренди передбачений авансовий внесок в рахунок оплати орендної плати, на який, як встановлено судом, і був виписаний рахунок № 2946 від 19.07.2017 на суму 99 338,59 грн, копія якого була долучена позивачем до матеріалів справи. Суд також звертає увагу, що орендна плата (авансовий внесок в рахунок сплати орендної плати) в сумі 99 338,59 грн за рахунком № 2946 від 19.07.2017, наданим позивачем, фактично не є спірною та не включена позивачем до розрахунку заборгованості відповідача по орендній платі за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року.

З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги твердження відповідача стосовного того, що позивачем було долучено до матеріалів справи підроблений рахунок на оплату № 2946 від 19.07.2017 на суму 99 338,59 грн.

Суд також відхиляє як безпідставні твердження відповідача стосовного того, що позивачем не було враховано 130 000,00 грн, сплачених відповідачем 14.08.2017, оскільки матеріалами справи, а саме: Історією оплат та нарахувань, яка міститься в позовній заяві, підтверджено, що вказана сума була зарахована позивачем частково в рахунок сплати орендної плати за вересень 2017 року в сумі 79 215,56 грн, а частково в рахунок сплати орендної плати за квітень 2019 року в сумі 50 784,44 грн.

Судом встановлено, що згідно умов п. 3.1 Договору зобов`язання фінансового характеру (в тому числі ті, що стосуються сплати орендарем на користь орендодавця будь-яких платежів, штрафних санкцій, відшкодування шкоди, збитків) припиняються з моменту їх належного виконання незалежно від припинення дії договору оренди (в тому числі, дострокового).

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача з орендних платежів за Договором оренди від № А4010 від 19.07.2017, яка складає 502 027,53 грн (за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року), а також заборгованості останнього з оплати вартості комунальних послуг в сумі 5 046,40 грн (за період з лютого 2019 року по квітень 2019 року), підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості з орендних платежів та комунальних послуг, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаних сум основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати орендних платежів, позивач також просив суд стягнути з відповідача 16 407,96 грн інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми боргу протягом листопада 2018 року - січня 2020 року згідно наданого позивачем розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачем неправомірно застосоване інфляційне збільшення до зобов`язання, визначеного у доларах США, що суперечить вимогам ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». На думку відповідача, відсутні підстави для застосування інфляційного збільшення, оскільки сторони визначили зобов`язання у доларах США, які сплачуються у гривні за курсом НБУ.

Суд відхиляє вказані твердження відповідача, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З аналізу статей 533 та 524 ЦК України вбачається, що чинне законодавство хоч і передбачає обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містить заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору № А4010 від 19.07.2017, судом встановлено, що положеннями п. 10.4 зазначеного Договору визначена формула розрахунку основної орендної плати, до складу якої входить ставка основної орендної плати, вказана у п. 8 Додатку № 1 до Договору за відповідні періоди, суми якої визначені у гривнях із зазначенням еквіваленту у доларах США згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору (без ПДВ). Разом з цим, п. 13.8 зазначеного Договору чітко передбачено, що всі платежі мають бути визначені та виконані в національній валюті - гривні.

У відзиві відповідач зазначає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта не підлягає. Суд повністю погоджується із зазначеним твердженням відповідача, оскільки норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання у гривнях.

Однак, в той же час, суд звертає увагу відповідача на те, що у позові позивачем викладено розрахунок інфляційного збільшення суми саме в гривнях, а не в іноземній валюті. Суд також зазначає, що всі без винятку рахунки на оплату відповідно до умов п. 13.8 Договору містять суму лише в гривнях. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що борг відповідача виник у гривнях, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції є правомірними та обгрунтованими.

Доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що надані позивачем рахунки на оплату не містять інформації, які саме коефіцієнти було застосовано при перерахунку доларових зобов`язань на гривню та не зазначено саме розрахунку зобов`язань по рахункам на оплату, за якими заявлена спірна заборгованість, судом відхиляються як безпідставні, оскільки умовами укладеного між сторонами Договору не визначено таких вимог до змісту рахунків на оплату.

З урахуванням вищенаведеного, суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань встановив, що заявлений позивачем до стягнення розмір інфляційних втрат є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 407,96 грн інфляційних нарахувань підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором оренди № А4010 від 19.07.2017 в частині своєчасної сплати передбачених цим Договором орендних та комунальних платежів, позивач просив суд стягнути з відповідача штраф, передбачений п. 20.6 Договору, у розмірі 253 536,97 грн.

За частиною 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 230 ГК України згідно з якою під штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 20.6 Договору сторони погодили, що в тому випадку, якщо орендар прострочить сплату орендодавцеві будь-яких платежів більш, ніж на 10 (десять) календарних днів, орендар сплачує на користь орендодавця договірні штрафні санкції у розмірі 50% від суми прострочення.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву, поданому 29.05.2019 через відділ діловодства суду, заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій на суму 253 536,97 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц та міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17, від 14.08.2018 у справі № 9/057-09/6/13, від 18.07.2018 у справі № 910/24346/16, від 17.07.2018 у справі № 910/10056/17 та від 10.07.2018 у справі № 922/1898/17.

Судом встановлено наявність підстав для нарахування відповідачу договірних штрафних санкції за прострочення більш, ніж на 10 (десять) календарних днів сплати орендних платежів за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року в загальній сумі 502 027,53 грн та за прострочення компенсації спожитих комунальних послуг у період з лютого 2019 року по квітень 2019 року в загальній сумі 5 046,40 грн, а отже, встановлено порушення прав позивача у відповідній частині на підставі п. 20.6 Договору, на захист яких останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 50% від простроченної суми.

Твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що розмір штрафу, визначений у п. 20.6 Договору, суперечить вимогам ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», судом відхиляються як безпідставні, оскільки вказану норму закону було виключено згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» від 10.01.2002 № 2921-ІІІ.

Разом з цим норма ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно якої розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, предметом яких є, зокрема стягнення штрафу.

Отже, з огляду на встановлене порушення і наявність заяви відповідача про застосування позовної давності, судом досліджено наявність підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу у спірному випадку щодо стягнення штрафних санкцій в сумі 253 536,97 грн.

Стягнення неустойки можливе лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною 1 статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 ЦК України, від дня порушення грошового зобов`язання (відповідна позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України із вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) особа може звернутись до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України та пунктами 13.1, 17.6, 20.6 Договору, суд зазначає, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій у даній справі починається зі спливом строку виконання зобов`язання по сплаті орендних та комунальних платежів (визначених відповідно до умов пунктів 13.1, 17.6 Договору) більш, ніж на 10 (десять) календарних днів (п. 20.6 Договору).

Разом з цим, оскільки, позивач звернувся з даним позовом до суду 23.01.2020 (що підтверджується датою штампу Господарського суду міста Києва про одержання та реєстрацію позовної заяви в базі діловодства суду), то вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій на підставі п. 20.6 Договору за прострочення сплати орендних платежів за грудень 2018 року та січень 2019 року заявлені позивачем із пропуском позовної давності, тоді як вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій на підставі п. 20.6 Договору за прострочення орендних та комунальних платежів за період з лютого по квітень 2019 року заявлені в межах строку позовної давності (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню в сумі 161 594,61 грн, тоді як в іншій частині штрафних санкцій в сумі 91 942,36 грн позивачу належить відмовити з огляду на пропуск ним строку позовної давності, оскільки відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 502 027,53 грн заборгованості за орендними платежами, 5 046,40 грн заборгованості за комунальними платежами, 161 594,61 грн штрафних санкцій, 16 407,96 грн інфляційних втрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовити позивачу належить відмовити за встановлених судом обставин справи.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 11 655,29 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

Відповідачем у відзиві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в розмірі 15 100,00 грн, який складається з витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 15 000,00 грн та витрат на поштове відправлення відзиву з додатками до нього позивачу та суду у розмірі 100,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та часткове задоволення позову, судовий збір у сумі 10 276,15 грн покладається на відповідача, а в сумі 1 379,14 грн - на позивача.

Враховуючи, що позивачем та відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження понесення ними витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем та відповідачем до відшкодування 8 000,00 грн та 15 000,00 грн відповідно не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 124, 129, 165, 232, 233, 236-238, 240, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пономаренка Ігоря Андрійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ ЛАВИНА» (04128, м. Київ, вул. Берковецька, буд. 6-Д; ідентифікаційний код 38537759) 502 027,53 грн (п`ятсот дві тисячі двадцять сім гривень 53 коп.) заборгованості за орендними платежами, 5 046,40 грн (п`ять тисяч сорок шість гривень 40 коп.) заборгованості за комунальними платежами, 161 594,61 грн (сто шістдесят одну тисячу п`ятсот дев`яносто чотири гривні 61 коп.) штрафних санкцій, 16 407,96 грн (шістнадцять тисяч чотириста сім гривень 96 коп.) інфляційних втрат та 10 276,15 грн (десять тисяч двісті сімдесят шість гривень 15 коп.) судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України, з урахуванням пункту 4 Розділу Х «Прикінцеві положення», підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 10.07.2020.

Суддя Гумега О.В.