ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2020 р. Справа№ 910/17042/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Поляк О.І.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська Залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва (суддя Босий В.П.) від 10.02.2020 у справі №910/17042/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислова Фінансова Компанія "Теркон"

до Акціонерного товариства "Українська Залізниця"

про стягнення 140729,62 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 у справі №910/17042/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська Залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислова Фінансова Компанія "Теркон" пеню у розмірі 98010 (дев`яносто вісім тисяч десять) грн 74 коп., 3% річних у розмірі 8168 (вісім тисяч сто шістдесят вісім) грн 00 грн., інфляційні у розмірі 34550 (тридцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн 88 коп. та судовий збір у розмірі 2110 (дві тисячі сто десять) грн 94 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська Залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 у справі №910/17042/19 в частині відмови в задоволенні клопотання про зменшення штрафних санкцій та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій на 50%, крім того, зменшити строки нарахування пені.

12.03.2020 матеріали справи з апеляційною скаргою надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Дідиченко М.А., Кропивна Л.В.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2020, у зв`язку з перебуванням судді Дідиченко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 апеляційну скаргу залишено без руху.

21.04.2020 апелянтом подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, визначено здійснювати розгляд скарги у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи.

20.05.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, де він заперечував проти її задоволення та наголошував на тому, що п. 10.2 договору прямо передбачено нарахування пені за період включно із днем оплати. Щодо клопотання про зменшення штрафу, то на думку позивача, включення відповідача до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави не є підставою для зменшення суми штрафних санкцій за несвоєчасне виконання господарського зобов`язання перед позивачем.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, заслухавши представників учасників справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.09.2018 між АТ «Укрзалізниця» (покупець) та ТОВ ТПФК «Теркон» (постачальник) укладено договір №ПР/П-18985/НЮ, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є поставка постачальником покупцю рейкосвердлильний верстат з ДВЗ згідно специфікації №1 (додатком №1 до договору).

Згідно з п. 5.1 договору ціна постачальника на товар згідно специфікації №1 (додаток №1 до договору) визначається торгами.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що загальна сума договору складає 1911000,00 грн (один мільйон дев`ятсот одинадцять тисяч грн. 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20% - 318500,00 грн (триста вісімнадцять тисяч п`ятсот грн. 00 коп.) та визначається у звіті про результати здійснення процедури торгів.

Покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 30 банківських днів з дня отримання товару, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання уповноваженими представниками сторін акта прийому-передачі товару, оформленого належним чином (п. 6.3 Договору).

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак відносини, що з нього виникають, регулюються відповідними положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 1911000,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №238 від 19.10.2018, товарно-транспортною накладною №1910 від 19.10.2018, довіреністю №270 від 19.10.2018 та актом прийому-передачі від 19.10.2018 згідно договору.

На вказану суму поставленого товару 15.11.2018 позивачем була зареєстрована податкова накладна №26 від 19.10.2018, копія якої додана позивачем до позову.

Відповідачем оплачено поставлений позивачем товар у сумі 1911000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1535754 від 22.01.2019.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 6.3 Договору відповідач мав оплатити поставлений на підставі Договору товар до 30.11.2018, проте оплату здійснив 22.01.2019, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого на підставі договору товару, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 98010,74 грн, 3% річних у розмірі 8168,00 грн та інфляційних у розмірі 34550,88 грн за період з 01.12.2018 по 22.01.2019.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10.2 Договору передбачено, що покупець за даним договором несе таку відповідальність: у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оскільки, розмір пені, встановлений в договорі, перевищує максимально дозволений розмір в контексті положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", то позивачем здійснено розрахунок пені, виходячи з вказаного обмеження.

Враховуючи, що в договорі сторони погодили нарахування пені за період включно із днем оплати, колегія суддів відхиляє заперечення апелянта щодо неможливості такого нарахування.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем, колегія суддів встановила, що розмір пені за вказаний період є більшим ніж заявлено позивачем, водночас, оскільки суд не може з власної ініціативи виходити за межі позовних вимог, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу про стягнення з відповідача пені у заявленому розмірі - 98010,74 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем розраховано 3% річних та втрати від інфляції за період з 01.12.2018 по 22.01.2019.

Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано погодився з доводами відповідача про неправомірне нарахування позивачем 3% річних та інфляційних на день фактичної оплати заборгованості, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період прострочення.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, погодившись з вищезазначеними доводами, не врахував їх та задовольнив вимоги позивача у заявленому розмірі.

Колегія суддів, здійснила власний розрахунок 3% річних та втрат від інфляції за період з 01.12.2018 по 21.01.2019 та встановила, що незважаючи на неправильне визначення періоду нарахування, позивачем правильно розраховано суми 3% річних та втрат від інфляції, тож суд першої інстанції правомірно задовольнив означені вимоги в повному обсязі.

Разом з тим, відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій на 50%, мотивуючи це тим, що Придніпровська залізниця внесена до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, а розмір штрафних санкцій заявлений у даній справі є значним для відповідача, при тому що позивачем не наведено доводів про наявність у нього збитків внаслідок прострочення грошового зобов`язання.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 Господарського кодексу України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013).

Таким чином, аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Тобто, в контексті зазначеного, наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

Проте, відповідачем не доведено суду таких обставин як, наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, винятковість випадку, з урахуванням інтересів обох сторін, не наведено причин неналежного виконання зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення.

Тобто, з наведеного вбачається, що у суду відсутні підстави вважати наявними та належним чином доведеними обставини, які є достатніми для зменшення розміру неустойки у відповідності до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська Залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 у справі №910/17042/19 - без змін.

2. Справу повернути доГосподарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.07.2020.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко