ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2020 р. Справа№ 910/6655/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019

у справі №910/6655/19 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»

до: 1. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України»;

2. Державної казначейської служби України

про стягнення 2 326 423,22 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» (далі - АТ «Полтаваобленерго», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі також - відповідач-2) про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача грошових коштів у розмірі 2 326 423,22 грн, з яких 2 089 416,12 грн безпідставно стягнутих коштів, 53 065,45 грн 3% річних та 183 941,65 грн інфляційних нарахувань, посилаючись на встановлену судом у справі №917/494/15 неправомірність дій посадових осіб відповідача-1 в частині накладення арешту на грошові кошти позивача в сумі 2 089 416,12 грн в межах виконавчого провадження №51897152, а також безпідставне списання таких коштів з рахунку позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19 позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь АТ «Полтаваобленерго» грошові кошти в розмірі 2 089 416,12 грн та судовий збір у розмірі 31 341,24 грн, в решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що обставини неправомірності дій посадових осіб ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 ВП №51897152 у справі №917/494/15 в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн були встановлені судами в межах справи №917/494/15 та не підлягають доведенню в межах даної справи; враховуючи встановлені у справі №917/494/15 обставини, наявні підстави для повернення позивачеві у повному обсязі коштів, списаних з його рахунку, у зв`язку з неправомірністю такого стягнення; відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок коштів державного бюджету.

При цьому, суд зазначив, що аналіз положень статей 1166 та 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтею 1173 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України, а відтак, у даній справі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Державна казначейська служба України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених вимог скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач-2 наголошував на безпідставному задоволенні судом позовних вимог про стягнення 2 089 416,12 грн, посилаючись на те, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, існує декілька категорій рішень, які виконуються органами Державної казначейської служби України, зокрема, безспірне списання коштів за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету, а також безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; проте з оскаржуваного рішення не вбачається, які саме кошти просить стягнути позивач (чи зараховані такі кошти до Державного бюджету України чи перераховані стягувачеві по ВП №51897152), а також на якій правовій підставі такі кошти підлягають стягненню (відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України або відповідно до ст. 1212 ЦК України); жодним судовим рішенням не встановлено обставин неправомірності дій посадових осіб ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України в частині стягнення 2 089 416,12 грн, а судовими рішеннями у справі №917/494/15 встановлені обставини неправомірності дій посадових осіб відповідача-1 лише в частині накладення арешту на зазначені кошти.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2020 апеляційну скаргу у справі №910/6655/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19 прийнято до провадження, поновлено Державній казначейській службі України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 04.03.2020, встановлено АТ «Полтаваобленерго» та ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що враховуючи встановлені у справі №917/494/15 обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення в повному обсязі грошових коштів, списаних з рахунку позивача, у зв`язку з неправомірністю такого стягнення; відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок коштів державного бюджету.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 у розгляді справи №910/6655/19 оголошено перерву на 08.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 зі змінами від 16.03.2020 №215 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211. Зокрема, карантин продовжено до 24.04.2020.

З урахуванням наведеного, у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 повідомлено учасників провадження, що розгляд апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19 08.04.2020 не відбудеться, наступне судове засідання призначено на 27.05.2020, доведено до відома учасників апеляційного провадження, що їх участь у судовому засіданні не є обов`язковою та нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

27.05.2020 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу та просить відкласти розгляд справи до завершення карантину.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2020 оголошено у розгляді справи №910/6655/19 перерву до 01.07.2020; зобов`язано ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України надати інформаційну довідку по виконавчому провадженню №51897152, а також письмові пояснення стосовно того, на підставі яких постанов державного виконавця була виставлена платіжна вимога №584/2-1 від 23.04.2018 та відбулося списання грошових коштів у сумі 5 741 979,77 грн з рахунку ПАТ «Полтаваобленерго» на рахунок № НОМЕР_1 Державної казначейської служби України в особі Міністерства юстиції України, частина яких в подальшому була перерахована на рахунок Управління Державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва за платіжним дорученням №3537 від 26.04.2018 в сумі 2 421 457,49 грн в якості виконавчого збору; зобов`язати АТ «Полтаваобленерго» надати письмові пояснення щодо сплати ним на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») грошових коштів в сумі 5 741 979,77 грн згідно платіжного доручення №667798 від 23.04.2018.

22.06.2020 на виконання вимог вищевказаної ухвали через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення, в яких останній вказував на те, що на виконання вимог ухвали Господарського суду Полтавської області від 25.08.2016 у справі №917/494/15 (розстрочення заборгованості) платіжними дорученнями №667798 від 23.04.2018 на суму 5 741979,77 грн та №668524 від 26.04.2018 на суму 249 804,02 грн ПАТ «Полтаваобленерго» було сплачено на користь НАК «Нафтогаз України» черговий платіж за квітень 2018 року на загальну суму - 5 991 783,79 грн, тобто, це сплата чергового щомісячного платежу на користь стягувача. Також позивач наголосив на тому, що неправомірні та безпідставні дії щодо стягнення коштів, вчинені державним виконавцем в частині стягнення 2 089 416,12 грн на підставі постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 повністю підпадають під дію ст. 1212 ЦК України, так як орган ДВС без достатньої правової підстави набув вказані грошові кошти ПАТ «Полтаваобленерго».

25.06.2020 на виконання вимог вищевказаної ухвали через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Департаменту ДВС Міністерства юстиції України надійшли пояснення з інформаційною довідкою по виконавчому провадженню №51897152, в яких відповідач-1 зазначив, що в ході проведених виконавчих дій було з`ясовано, що сума прострочених платежів становила 24 214 574,90 грн, відповідно сума виконавчого збору, яка підлягала стягненню становила 2 421 457,49 грн (10%); ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України списано з рахунку №8007 суму у розмірі 5 741 979,77 грн, згідно платіжної вимоги №584/2-1 від 23.04.2018 та згідно розпорядження від 26.04.2018 №51897152 грошові кошти у розмірі 3 320 413,68 грн перераховано стягувачу та 2 421 457,49 грн виконавчого збору - на рахунок органу казначейства; єдиною підставою, яка слугувала порушенням порядку виконання розстрочки був договір №120/332 про організацію взаєморозрахунків між стягувачем та боржником, в якому сторони зобов`язувалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості, тобто, вказана обставина не є поважною причиною для невиконання ухвали Господарського суду Полтавської області № 917/494/15 від 25.08.2016, якою розстрочено виконання рішення суду, а дії державного виконавця відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

У судовому засіданні представники відповідача-1 та відповідача-2 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

01.07.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням Господарського Полтавської області від 01.03.2016 у справі №917/494/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», яке в подальшому змінило найменування на АТ «Полтаваобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство «Кременчукгаз», про стягнення грошових коштів у розмірі 275 669 433,89 грн позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь НАК «Нафтогаз України» 108 615 673,09 грн боргу, 47 496 681,47 грн пені, 10 817 412,23 грн 3% річних, 135 849 244,17 грн інфляційних нарахувань, 73 080,00 грн судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 у справі №917/494/15 рішення Господарського суду Полтавської області від 01.03.2016 у справі №917/494/15 змінено в частині суми стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, викладено його резолютивну частину в іншій редакції, стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь НАК «Нафтогаз України» 2 878 600,30 грн пені, 5 141 781,63 грн 3% річних, 63 044 378,40 грн інфляційних нарахувань, відмовлено в частині стягнення 25 907 403, 20 грн пені.

11.07.2016 на виконання вищевказаних рішення та постанови у справі №917/494/15 видано відповідний наказ (а.с. 74, т. 1).

Постановою від 09.08.2016 державним виконавцем ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Бурлою Віталієм Едуардовичем було відкрито виконавче провадження №51897152 на підставі наказу Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15 (а.с. 100-101, т. 1).

В подальшому Господарським судом Полтавської області ухвалою від 25.08.2016, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 та постановою Вищого господарського суду від 14.12.2016, було розстрочено виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 01.03.2016 у справі №917/494/15 на 30 місяців рівними частинами, з дня винесення ухвали, а саме по 5 991 783,78 грн щомісяця.

06.04.2018 НАК «Нафтогаз України» звернулася до державного виконавця ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Бурла В.Е. із заявою, в якій зазначив, що боржником - АТ «Полтаваобленерго» не виконується надана судом розстрочка виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 01.03.2016 у справі №917/494/15, сума несплачених боржником платежів за графіком розстрочки становить 3 320 413,68 грн, у зв`язку з чим просила вжити заходів примусового стягнення заборгованості з боржника в частині простроченого платежу (а.с. 190-191, т. 1).

16.04.2018 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження №51897152 на суму 108,60 грн (а.с. 193-194, т. 1).

16.04.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, що становить 5 741 979,77 грн (а.с. 201-202, т. 1).

У вказаній постанові зазначено, що в ході проведених виконавчих дій з`ясовано, що боржником частково у сьомому, в повному розмірі у восьмому, дев`ятому, десятому місяці 2017 року порушено строки виконання рішення суду, а саме, несвоєчасно сплачено заборгованість, а також у березні 2018 не сплачено в повному розмірі щомісячний платіж, не сплачено 3 320 413,68 грн. Згідно відповіді ДФС України виявлено рахунки боржника.

25.04.2018 державним виконавцем надіслано до АТ «Таксомбанк» платіжні вимоги №584/2-1 та №584/2 від 23.04.2018 на примусове списання коштів з рахунків АТ «Полтаваобленерго» № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 на суму 5 741 979,77 грн з призначенням платежу: «Стягнення залишку боргу в сумі 5 741 979,77 грн на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» згідно наказу від 11.07.2016 №917/494/15, що видав Господарський суд Полтавської обл.» (а.с. 207, т. 1).

25.04.2018 на підставі платіжної вимоги №584/2-1 від 23.04.2018 ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було списано з рахунку позивача № НОМЕР_2 в АТ «Таскомбанк» на рахунок Міністерства юстиції України грошові кошти в розмірі 5 741 979,77 грн, що підтверджується випискою по рахунку останнього в Державній казначейській службі від 25.04.2018 (а.с. 209, т. 1).

26.04.2018 Міністерство юстиції України платіжним дорученням №3536 від 26.04.2018 перерахувало на рахунок НАК «Нафтогаз України» 3 320 413,68 грн, як погашення боргу згідно наказу Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15, а також платіжним дорученням №3537 від 26.04.2018 перерахувало на рахунок Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва 2 421 457,49 грн, як погашення виконавчого збору відповідно до постанови №51897152 (а.с. 210-212, т. 1).

26.04.2018 державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника, який було накладено постановою від 16.04.2018 у виконавчому провадженні №51897152 (а.с. 215-217, т. 1).

14.05.2018 АТ «Полтаваобленерго» звернулося до Господарського суду Полтавської області зі скаргою на дії посадових осіб органу ДВС вих. № 10-75/7587 від 11.05.2018 , в якій просило визнати дії посадових осіб ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018, вимоги про списання коштів та виконавчого збору в АТ «Таксомбанк» неправомірними, з посиланням на порушенням вимог ст.ст. 2, 18, 27, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.06.2018 у справі №917/494/15, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018, скаргу задоволено частково; визнано дії посадових осіб ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 ВП №51897152 у справі №917/494/15 неправомірними в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн. В іншій частині відмовлено в задоволенні скарги. В частині визнання дій посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України неправомірними щодо винесення вимоги про списання коштів та виконавчого збору в AT «Таскомбанк» скаргу залишено без розгляду на підставі клопотання скаржника - АТ «Полтаваобленерго».

З огляду на вказані обставини, листами №10-75/9643 від 23.06.2018 та №10-76/13219 від 05.09.2018 АТ «Полтаваобленерго» звернулося до відповідача-1 з вимогами повернути неправомірно стягнуті кошти в сумі 2 089 416,12 грн на рахунок позивача (а.с. 237, 248 т. 1).

Разом з тим, листами №20665-33-18 від 23.07.2018 та №29071-33-18 від 17.09.2018 відповідачем-1 відмовлено позивачеві в задоволенні вказаних вимог та поверненні 2 089 416,12 грн, посилаючись на те, що виконавчий збір у судовому порядку не скасовано (а.с. 239, 250 т. 1).

Зважаючи на наявність вищевказаних судових актів та відмову відповідача-1 у поверненні грошових коштів, АТ «Полтаваобленерго» звернулось до суду з даним позовом про стягнення на підставі ст. 1212 ЦК України з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 2 089 416,12 грн безпідставно стягнутих грошових коштів, а також нарахованих на вказану суму 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з визначеними в оскаржуваному рішенні підставами щодо задоволення вимоги позивача про стягнення грошових коштів в сумі 2 089 416,12 грн, у зв`язку з чим вважає неправомірною відмову суду першої інстанції у стягненні нарахованих на вказану суму 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, колегія суддів враховує межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, встановлені ст. 269 ГПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, згідно з ч. 4 вказаної норми суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5 ст. 269 ГПК України).

Враховуючи викладене, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, виходячи з вимог та підстав позову, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перегляд рішення Господарського суду м. Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19 повністю, у тому числі, в частині, що не оскаржується Державною казначейською службою України, тобто в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв`язку з безпідставним стягненням, на думку позивача, виконавчого збору у сумі 2 089 416,12 грн, внаслідок неправомірних дій державного виконавця ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 у виконавчому провадженні №51897152.

При цьому, в обґрунтування підстав позову позивач посилався саме на приписи ст. 1212 ЦК України та правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 27.03.2019 у справі №766/10137/17 та від 19.06.2018 у справі №910/23967/16.

Разом з тим, при розгляді даної справи суд першої інстанції з посиланням на ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України, встановивши наявність усіх елементів складу збитків, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині відшкодування позивачеві у повному обсязі шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав помилкову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у даній справі та вийшов за межі предмету та підстав позову, заявлених позивачем у позовній заяві, стягнувши на користь позивача спірну суму грошових коштів як шкоду, завдану неправомірними діями посадових осіб органу державної виконавчої служби, в той час, як позивач просив стягнути на його користь безпідставно стягнуті грошові кошти на підставі ст. 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однією стороною (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 ЦК України. До відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 (у справі з тотожними фактичними обставинами та їх правовою кваліфікацією) викладено правову позицію про те, що стягнення спірної суми виконавчого збору має відбуватися на підставі норми статті 1212 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з копій матеріалів виконавчого провадження №51897152 з виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15, 16.04.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, що становить 5 741 979,77 грн (а.с. 201-202, т. 1).

У вказаній постанові зазначено, що в ході проведених виконавчих дій з`ясовано, що боржником частково у сьомому, в повному розмірі у восьмому, дев`ятому, десятому місяці 2017 року порушено строки виконання рішення суду, а саме, несвоєчасно сплачено заборгованість, а також у березні 2018 не сплачено в повному розмірі щомісячний платіж, не сплачено 3 320 413,68 грн.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.06.2018 у справі №917/494/15, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018, визнано дії посадових осіб ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 ВП №51897152 у справі №917/494/15 неправомірними в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн.

У наведених судових рішеннях судами встановлено, що з огляду на положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виходячи з розміру фактично стягнутої з боржника суми (3 320 413,68 грн), виконавчий збір має становити 332 041,37 грн (10 % від 3 320 413,68 грн); при винесенні постанови про арешт коштів боржника та визначенні суми, в межах якої накладено арешт, державним виконавцем безпідставно зазначена сума в розмірі 5 741 979,77 грн, оскільки стягненню підлягає сума у розмірі 3 652 563,65 грн, з яких заборгованість - 3 320 413,68 грн, виконавчий збір - 332 041,37 грн, витрати на проведення виконавчих дій - 108,60 грн).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції враховує встановлену в ухвалі Господарського суду Полтавської області від 08.06.2018 у справі №917/494/15, залишеній без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018, обставину неправомірності визначення державним виконавцем розміру виконавчого збору, який підлягав стягненню з боржника - АТ «Полтаваобленерго» в межах виконавчого провадження №51897152, в сумі 2 089 416,12 грн, а відтак, в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, дана обставина не потребує повторного доведення.

Доводи відповідача-1 про правомірність визначення державним виконавцем розміру виконавчого збору, виходячи з того, що в ході проведених виконавчих дій було з`ясовано, що сума прострочених платежів становила 24 214 574,90 грн, а єдиною підставою, яка слугувала порушенням порядку виконання розстрочки був договір №120/332 про організацію взаєморозрахунків між стягувачем та боржником, що не є поважною причиною для невиконання ухвали Господарського суду Полтавської області № 917/494/15 від 25.08.2016, колегія суддів відхиляє, виходячи з того, що такі доводи державного виконавця також були предметом розгляду у вказаній справі та у наведених судових рішеннях судами встановлено їх безпідставність з огляду на наявність доказів примусового виконання ухвали Господарського суду Полтавської області від 25.08.2016 у справі №917/494/15 лише щодо стягнення 3 320 413,68 грн (частина щомісячного платежу за березень 2018 року).

Разом з тим, як було зазначено вище, 25.04.2018 державним виконавцем надіслано до АТ «Таксомбанк» платіжні вимоги №584/2-1 та №584/2 від 23.04.2018 на примусове списання коштів з рахунків АТ «Полтаваобленерго» № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 на суму 5 741 979,77 грн з призначенням платежу: «Стягнення залишку боргу в сумі 5 741 979,77 грн на користь Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» згідно наказу від 11.07.2016 №917/494/15, що видав Господарський суд Полтавської обл.» (а.с. 207, т. 1).

25.04.2018 на підставі платіжної вимоги №584/2-1 від 23.04.2018 ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було списано з рахунку позивача № НОМЕР_2 в АТ «Таксомбанк» на рахунок Міністерства юстиції України грошові кошти в розмірі 5 741 979,77 грн, що підтверджується випискою по рахунку останнього в Державній казначейській службі від 25.04.2018 (а.с. 209, т. 1).

26.04.2018 Міністерство юстиції України платіжним дорученням №3536 від 26.04.2018 перерахувало на рахунок НАК «Нафтогаз України» 3 320 413,68 грн, як погашення боргу згідно наказу Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 у справі №917/494/15, а також платіжним дорученням №3537 від 26.04.2018 перерахувало на рахунок Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва 2 421 457,49 грн, як погашення виконавчого збору відповідно до постанови №51897152 (а.с. 210-212, т. 1).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність списання відповідачем-1 з рахунку позивача 2 089 416,12 грн на підставі платіжної вимоги №584/2-1 від 23.04.2018, які були перераховані платіжним дорученням №3537 від 26.04.2018 на рахунок Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодним судовим рішенням не встановлено обставин неправомірності дій посадових осіб ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України саме в частині стягнення 2 089 416,12 грн виконавчого збору, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що, як вбачається з копій матеріалів виконавчого провадження та наданої на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2020 Інформаціїної довідки по виконавчому провадженню №51897152, державним виконавцем не було винесено, у відповідності до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (в редакціях, що діяли станом на дату відкриття вказаного виконавчого провадження), постанову про стягнення виконавчого збору, якою б було визначено розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, а відтак, сторони виконавчого провадження були позбавлені можливості оскаржити дії (рішення) державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження): як в момент його набуття (збереження), так і на час розгляду спору.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. При цьому, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019 у справі №916/2927/17 та від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності дійсних правових підстав для утримання відповідачем-2 грошових коштів позивача в сумі 2 089 416,12 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Як було зазначено вище, листом вих. №10-75/9643 від 23.06.2018 АТ «Полтаваобленерго» звернулося до відповідача-1 з вимогою повернути неправомірно стягнуті кошти в сумі 2 089 416,12 грн на рахунок позивача (а.с. 237 т. 1).

Вказана вимога була отримана відповідачем-1 26.06.2018, однак, листом №20665-33-18 від 23.07.2018 у її задоволенні останнім було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь АТ «Полтаваобленерго» 2 089 416,12 грн безпідставно стягнутих коштів.

Крім того, посилаючись на прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення безпідставно стягнутих коштів, позивачем заявлено вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 53 065,45 грн 3% річних та 183 941,65 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 26.06.2020 по 30.04.2019.

Колегія суддів зазначає, що у зв`язку з наданням неправильної оцінки правовідносинам, що виникли між сторонами у даній справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неправомірність заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань.

Так, відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, з огляду на виникнення між сторонами у даній справі грошового зобов`язання, яке полягає у поверненні безпідставно списаних з рахунку позивача грошових коштів, а також наявність прострочення у виконанні цього зобов`язання та відсутність спеціальних норм, які регулюють вказані правовідносини, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про застосування положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованими до вказаних правовідносин.

Також, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, відповідно до якої відповідачами у справах про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами є орган примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відтак, участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету. Встановивши наявність підстав для стягнення 3% річних та збитків від інфляції, таке відшкодування може здійснюватися лише за рахунок коштів Державного бюджету через Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Правомірність застосування до аналогічних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України та необхідність їх стягнення саме з Державного бюджету України встановлено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №910/2569/18.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь АТ «Полтаваобленерго» 53 065,45 грн 3% річних та 183 941,65 грн інфляційних нарахувань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з Державного бюджету України на користь АТ «Полтаваобленерго» 2 089 416,12 грн безпідставно стягнутих коштів, 53 065,45 грн 3% річних та 183 941,65 грн інфляційних втрат.

При цьому, колегія суддів, враховуючи правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 та постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №906/775/17, звертає увагу апелянта на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). У даній категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Такими органами у даній справі є ВП ВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, дії якого призвели до безпідставного стягнення коштів, та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету.

При цьому у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватися із Державного бюджету України.

Відповідно до частини п`ятої статті 238 ГПК України відсутні вимоги про зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, номера (види) рахунків, з яких має бути здійснено стягнення (списання) коштів, зокрема, за вимогами до держави Україна.

Таким чином, резолютивна частина рішень у зазначених спорах не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ГПК України, є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами Державної казначейської служби України, вимоги апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Разом з тим, з огляду на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2019 у справі №910/6655/19 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» задовольнити повністю.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (36022, м. Полтава, вул. Старий Поділ, буд. 5; ідентифікаційний код 00131819) 2 089 416 (два мільйони вісімдесят дев`ять тисяч чотириста шістнадцять) грн 12 коп. безпідставно стягнутих грошових коштів, 53 065 (п`ятдесят три тисячі шістдесят п`ять) грн 45 коп. 3% річних, 183 941 (сто вісімдесят три тисячі дев`ятсот сорок одну) грн 65 коп. інфляційних втрат, 34 896 (тридцять чотири тисячі вісімсот дев`яносто шість) грн 35 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/6655/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.07.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз