РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2020Справа № 910/6062/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" 03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 9 А

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог ЛТД" 01103, м.Київ, ВУЛИЦЯ МИХАЙЛА БОЙЧУКА, будинок 18-А

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України 03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, будинок 6

про стягнення 71029,12 грн.

Представники сторін:

від позивача: Суходольський С.М. - дов. № 10 від 26.02.2020 року;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Айбокс Банк"звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог ЛТД" про стягнення 71925,83 грн., а саме 54 555,04 грн. основного боргу, 6672,73 грн. пені, 9557,28 грн. 35% штрафу, 814,71 грн. процентів річних та 326,07 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок виконання умов укладеного між сторонами Договору про надання гарантії № 3555-0618/PRG5.1v від 25.06.2018 року в частині виконання забезпечених гарантією зобов`язань відповідача перед бенефіціаром - Міністерством оборони України за договором про закупівлю обладнання для закладів громадського харчування в сумі 52634,40 грн. та в сумі 1921,00 грн. судового збору - додаткових зобов`язань, що виникли внаслідок виконання рішення суду у справі № 910/6226/19, позивач згідно ст. 569 ЦК України та умов спірного Договору про надання гарантії набув прав зворотної вимоги (регресу) до відповідача як боржника. Окрім цього позивачем у зв`язку з невиконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором про надання гарантії нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача пеню, 35% штрафу, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, судом відкрито провадження у справі, на підставі ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 10.06.2020 року.

В підготовчому засіданні 10.06.2020 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 25.06.2020 року.

В судові засідання 10.06.2020 року та 25.06.2020 року з`явився представник позивача, представники відповідача та третьої особи не з`явились.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 10.06.2020 року відповідач та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 361, 370.

Доказів отримання відповідачем та третьою особою ухвали про перерву в судовому засіданні від 10.06.2020 року відділенням поштового зв`язку на час розгляду справи 25.06.2020 року до суду не повернуто.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення відповідачу № 305, в якому зазначено, що станом на 16.06.2020 року поштове відправлення вручено адресату.

Також судом здійснено запит з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 313, в якому зазначено, що станом на 15.06.2020 року поштове відправлення вручено третій особі.

Про поважні причини неявки представника третьої особи суд не повідомлено.

Так, до початку судового засідання 10.06.2020 року через канцелярію суду 02.06.2020 року від відповідача надійшла заява б/н від 29.05.2020 року про визнання позову, в якій на підставі ст.ст. 42, 46,191 ГПК України ТОВ «Пролог ЛТД» визнає заявлені позивачем позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення рішення про задоволення позову, а також просить суд здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача за наявними матеріалами. Заява про визнання позову судом долучена до матеріалів справи.

До початку судового засідання 25.06.2020 року через канцелярію суду від позивача 24.06.2020 року надійшла заява з доказами надсилання позовної заяви та доданих до неї матеріалів на адресу третьої особи. Заява разом з доданими доказами судом долучена до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 25.02.2020 року через канцелярію суду від позивача 24.06.2020 року надійшла заява б/н від 18.06.2020 року про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній зменшує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 54555,04 грн. основного боргу, 6488,15 грн. пені, 9220,81 грн. 35% річних та 765,12 грн. втрат від інфляції, всього 71029,12 грн. Заява разом з доказами надсилання на адресу відповідача судом долучена до матеріалів справи.

Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно зі ст. 163 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Позовна заява - це процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду і в якій може бути об`єднано кілька вимог. Під позовною вимогою розуміється матеріально правова вимога, тобто предмет позову, отже, позивач наділений правом об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог.

Так, згідно ч. 1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Як свідчать встановлені судом обставини справи, у даній справі № 910/6062/20 одними із самостійних позовних вимог було, зокрема, стягнення 814,71 грн. трьох процентів річних.

Водночас, із заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог вбачається, що позивач зменшив позовні вимоги, зокрема, за рахунок 814,71 грн. трьох процентів річних.

Оскільки під зменшенням розміру позовних вимог закон розуміє зміну кількісних показників в яких виражається певна вимога, тому зменшення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних могло б бути виражене виключно у зменшенні розміру цих вимог, що не є тотожним не підтриманню їх взагалі, оскільки такі дії свідчать про повну відмову від заявлених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що позивач розпорядився своїм процесуальним правом і зменшив до нуля, тобто фактично відмовився від вимог про стягнення трьох процентів річних способом їх повного не підтримання в поданій заяві про зменшення позовних вимог, розглянувши в судовому засіданні 25.06.2020 року зміст позовної заяви та заяви позивача від 18.06.2020 року про зменшення позовних вимог, судом розцінено останню як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення заборгованості за Договором про надання гарантії № 3555-0618/PRG5.1v від 25.06.2018 року до 71029,12 грн., а саме 54555,04 грн. основного боргу, зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення 6488,15 грн. пені, збільшення позовних вимог в частині стягнення 765,12 грн. інфляційних нарахувань та відмову від позовних вимог в частині стягнення 814,71 грн. трьох процентів річних.

Окрім цього, зважаючи на відмінність правової природи та порядку нарахування штрафу, позовні вимоги про стягнення якого в розмірі 9557,28 грн. містяться в прохальній частині позовної заяви, та 35% річних від суми гарантії згідно п. 3.2 Договору в сумі 9220,81 грн., які позивач просить суд стягнути в заяві про зменшення позовних вимог, заява у вказаній частині розцінюється судом як зміна предмету позову.

З огляду на те, що зменшення/збільшення розміру позовних вимог, відмова від їх частини та зміна предмету позову є правом позивача, передбаченим ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, зокрема, процесуальні права відповідача, передбачені ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, а саме відповідачу було надано можливість ознайомлення, надання заперечень щодо зміни позовних вимог та наведенні доводів у судовому засіданні, заява позивача про зменшення розміру позовних вимог відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, в тому числі до неї додано докази направлення примірника такої заяви відповідачу по справі, відповідна заява Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим мають місце новий предмет та ціна позову, з урахуванням яких здійснюється розгляд спору.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи та станом на 25.06.2020 до суду не надходило.

Від третьої особи будь - яких пояснень щодо суті спору до суду не надходило.

В судових засіданнях 10.06.2020 року та 25.06.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про зменшення розміру позовних вимог, та просив їх задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 25.06.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, що 25 грудня 2018 року між Приватним акціонерним товариством «Айбокс Банк» (гарант за договором, позивач у справі), яке діяло на підставі Банківської ліцензії № 53, виданої Національним банком України 26.07.2016 року, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пролог ЛТД» (принципал за договором, відповідач у справі) укладено Договір про надання гарантії № 3555-0618/PRG5.1v (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого гарант в порядку та на умовах, які визначені цим Договором, надає Міністерству оборони України, розташованому за адресою: Україна, 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6 (бенефіціар за договором, третя особа у справі) гарантію (далі - гарантія), згідно умов якої гарантує перед бенефіціаром виконання принципалом його зобов`язань щодо виконання умов Договору, що буде укладено з бенефіціаром.

Розділами 2 - 9 Договору сторони узгодили умови надання гарантії, оплату послуг гаранта, права та обов`язки сторін,форс - мажор, відповідальність сторін, інші умови тощо.

Згідно п. 8.9 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками гаранта та принципала і скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором гарантії, який підпадає під правове регулювання норм § 4 глави 49 Цивільного кодексу України та глави 22 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

З наведеного вбачається, що способи забезпечення виконання зобов`язання покликані охороняти інтереси менш захищеної сторони за договором - кредитора шляхом покладення додаткового зобов`язального обтяження на боржника та/або на третю особу. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, при поруці та гарантії.

Стаття 560 Цивільного кодексу України визначає, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 1 статті 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони (ч. 2 ст. 200 ГК України).

Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень (ч. 3 ст. 200 ГК України).

Отже, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, беніфіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед беніфіціаром. Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

Згідно із ст. 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 року.

Так, у пункті 9 ч. 3 розділу I Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, визначено, що гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов`язань у повному обсязі або їх частину в разі пред`явлення бенефіціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії. Вказаним Положенням передбачено, що безвідклична гарантія - гарантія, умови якої не можуть бути змінені і вона не може бути припинена банком-гарантом згідно із заявою принципала без згоди та погодження з бенефіціаром; безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

За змістом положень статей 561, 566 Цивільного кодексу України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Обов`язок гаранта перед кредитором обмежується сплатою суми, на яку видано гарантію. У разі порушення гарантом свого обов`язку його відповідальність перед кредитором не обмежується сумою, на яку видано гарантію, якщо інше не встановлено у гарантії.

Відповідно до п.1.2 Договору гарантія видається на суму 52 634,40 грн. (сума гарантії).

Згідно п.1.3 Договору гарантія видається на строк по 01 лютого 2019 року включно (далі - строк гарантії).

Так, на виконання умов укладеного між сторонами Договору позивачем - Публічним акціонерним товариством "Айбокс банк" (гарант за договором) видано банківську гарантію № 3555-0618/PRGS.1v від 25.06.2018 року (далі - гарантія), згідно з якою гарант бере на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання виплатити бенефіціару - Міністерству оборони України кошти у розмірі 52 634,40 грн. за лотом № 1, у випадку невиконання (неналежного виконання) принципалом - Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог ЛТД" умов договору (щодо якості, кількості, строків) щодо закупівлі: Обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 100 л та 150 л): Лот 2. Обладнання для їдалень (39312200-4) Казан електричний для варіння їжі, об`єм 150 л, протягом 10 (десяти) робочих днів з дня отримання ним письмової вимоги бенефіціара відповідно до чинного законодавства України з посиланням на цю гарантію за підписами уповноважених осіб, у якій має зазначатися номер і дата договору, сума належна до сплати, якщо у вимозі буде вказано, що сума, яку бенефіціар вимагає сплатити, повинна бути виплачена йому у зв`язку із невиконанням чи неналежним виконанням принципалом умов договору із зазначенням, в чому саме полягає невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Відповідно до умов гарантії № 3555-0618/PRGS.1v від 25.06.2018 року гарантія дійсна по 01.02.2019 включно. Будь-які вимоги або повідомлення стосовно цієї гарантії мають бути надіслані банку в письмовій формі та в такий час, щоб банк мав можливість отримати їх не пізніше тієї дати, після якої ця гарантія втрачає чинність.

Таким чином, дослідивши зміст гарантії, судом встановлено, що позивач взяв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання виплатити бенефіціару кошти у розмірі 52634,40 грн. у випадку невиконання (неналежного виконання) принципалом умов договору та в разі отримання гарантом письмової вимоги бенефіціара відповідно до чинного законодавства України з посиланням на вказану гарантію за підписами уповноважених осіб.

Частиною 1 статті 563 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Згідно із ч. 2 ст. 563 Цивільного кодексу України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

За матеріалами справи судом встановлено, що 28.12.2018 року бенефіціар - Міністерство оборони України повідомив банк про порушення принципалом (Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог ЛТД") зобов`язань за договором поставки № 286/2/18/58 від 26.06.2018 року та звернувся до банку з вимогою № 286/6/7138 за підписом директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гелєвича В., яка згідно з вхідною відміткою отримана позивачем 15.01.2019 року, у якій просив виплатити належну йому гарантію у сумі 52 634,40 грн. Копія зазначеної вимоги наявна в матеріалах справи.

За приписами ст. 564 Цивільного кодексу України після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами.

В свою чергу банк листом № 158/04-б/б-04 від 15.01.2019 року повідомив принципала - ТОВ «Пролог ЛТД» про отримання від бенефіціара вимоги сплати 52634,40 грн. та звернувся з проханням перерахувати необхідну суму коштів за вказаними реквізитами.

В подальшому за результатами розгляду вказаної вимоги позивач листом № 549/12-б/б-01 від 29.01.2019 відмовив бенефіціарові - Міністерству оборони України у її задоволенні, оскільки вимогу позивача було підписано не уповноваженою на те особою, в зв`язку з чим Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва 15.05.2019 року з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про стягнення 52 634,40 грн. відповідно до умов банківської гарантії від 25.06.2018 № 3555-0618/PRG5.lv в рахунок забезпечення виконання умов договору від 26.06.2018 року № 286/2/18/58 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пролог ЛТД».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 року по справі № 910/6226/19, яке набрало законної сили згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 року, з Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" стягнуто на користь Міністерства оборони України суму банківської гарантії у розмірі 52 634,40 грн. за банківською гарантією № 3555-0618/PRGS.1v від 25.06.2018 року та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн. у зв`язку із порушенням ТОВ "Пролог ЛТД" (принципалом) умов договору поставки № 286/2/18/58 від 26.06.2018 року та невиплатою позивачем як гарантом у визначений строк гарантійного забезпечення бенефіціара.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Тобто, встановлені вищевказаним рішенням суду обставини порушення принципалом (ТОВ "Айбокс Банк") умов договору № 286/2/18/58 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) від 26.06.2018 року, факт настання гарантійного випаду за банківською гарантією № 3555-0618/PRGS.1v від 25.06.2018 року та визначений обов`язок гаранта виплатити бенефіціару гарантійне забезпечення, в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи.

На підставі здійсненої оцінки наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що свої зобов`язання за договором про надання гарантії позивач виконав у повному обсязі, сплативши на виконання зазначеного рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 року у справі № 910/6226/19 та умов гарантії № 3555-0618/PRGS.1v від 25.06.2018 року ПАТ «Айбокс Банк» платіжним дорученням № 5775014 від 22.10.2019 року, копія якого наявна в матеріалах справи, Міністерству оборони України грошові кошти в сумі 54555,04 грн.

Заперечень щодо факту та розміру здійсненої позивачем гарантійної виплати від сторін до суду не надходило.

За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Айбокс Банк» умов Договору, а саме виплати банківської гарантії в розмірі 52634,40 грн. у зв`язку із настанням гарантійного випадку, шляхом перерахування відповідної суми на рахунок бенефіціара.

Відповідно до ч. 1 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Аналогічне право визначене сторонами в п. 4.1 Договору, а саме у разі виконання гарантом зобов`язань принципала, які забезпечені гарантією, він згідно чинного законодавства України набуває прав зворотної вимоги (регресу) до принципала в межах суми, фактично сплаченої ним за гарантією.

Також у Договорі про надання гарантії сторони домовились, що принципал зобов`язаний погасити свої грошові зобов`язання перед гарантом, які виникли внаслідок виконання гарантом його зобов`язань перед бенефіціаром, які забезпечені гарантією, протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання відповідної вимоги від гаранта (п. 4.2 Договору).

При цьому згідно ч. 2 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант не має права на зворотну вимогу (регрес) до боржника у разі, якщо сума, сплачена гарантом кредиторові, не відповідає умовам гарантії, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Отже, з сукупного аналізу наведених вище норм вбачається, що при вирішенні спору про існування обов`язку у принципала виплачувати в порядку регресу гаранту сплачену ним бенефіціару суму за гарантією, у предмет доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення у самого гаранта відповідного обов`язку з виплати, тобто, чи мав місце гарантійний випадок - чи мало місце порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Як свідчать матеріали справи, 22.10.2019 року ПАТ «Айбокс Банк» звернулось до ТОВ "Пролог ЛТД" як принципала із вимогою № 3499/04-б/б-04 про відшкодування сплачених на виконання рішення суду у справі № 910/6226/19 коштів гарантійного забезпечення у сумі 52634,40 грн. та судового збору у сумі 1921,00 грн. Копія вказаної вимоги наявна в матеріалах справи.

За змістом статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частинами 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Отже, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок відшкодувати банку сплачену банківську гарантію, а у ПАТ «Айбокс Банк» виникло відповідне право регресної вимоги до ТОВ "Пролог ЛТД" в межах виплаченої суми.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, всупереч досягнутим домовленостям, відповідач не здійснив сплату гарантійного платежу на користь гаранта, в зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 54555,04 грн.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, зазначено позивачем в позовній заяві та випливає зі змісту заяви відповідача про визнання позову, свої зобов`язання щодо своєчасного виконання зобов`язань в частині виплати гаранту грошової суми гарантії в порядку регресу, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі виплаченої гарантом суми.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору про надання гарантії № 3555-0618/PRG5.1v від 25.06.2018 року та Банківської гарантії № 3555-0618/PRGS.1v від 25.06.2018 року та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання з боку сторін відсутні.

Поряд із цим суд зазначає, що до початку розгляду справи по суті відповідач заявою б/н від 29.05.2020 року визнав неналежне виконання умов Договору про надання гарантії та наявність у нього заборгованості, стягнення якої є предметом даного спору.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

У відповідності до ч. 3, 4 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 191 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розглянувши в судовому засіданні 25.06.2020 року заяву відповідача про визнання позову, враховуючи, що визнання позову є правом ТОВ «Пролог ЛТД», передбаченим ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, вищевказана заява відповідача про визнання позову приймається судом та спір вирішується з її урахуванням.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи та враховуючи подану до суду заяву останнього про визнання позову, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів та з урахуванням визнання позову принципалом.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що розмір заборгованості відповідача як принципала з виплати банку як гаранту відшкодування фактично сплаченої гарантійної сумі відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, здійснивши при цьому визнання заявлених ПАТ «Айбокс Банк» позовних вимог, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 54555,04 грн. гарантії підлягають задоволенню в повному обсязі.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зокрема, як вже було встановлено вище судом, відповідач в порушення умов п. 4.2 Договору не здійснив перерахування 54555,04 грн. сплаченої позивачем за гарантією суми у визначені законодавством та Договором строки, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

З урахуванням приписів ст.549, ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 ст.546 та ст.547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами п. 6.3 Договору сторони передбачили, що в разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань за цим Договором винна сторона сплачує пеню, розмір якої розраховується виходячи з ставки 0,1% від суми гарантії за кожен день прострочення, але не більше ніж подвійна облікова ставка НБУ.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами п.3.2 Договору у випадку виконання гарантом зобов`язань принципала, які забезпечені гарантією, принципал сплачує гаранту плату у розмірі 35 процентів річних від суми коштів, яка фактично була виплачена гарантом бенефіціару за наданою гарантією. Проценти нараховуються гарантом щомісяця за період з 1-го по останнє число поточного місяця, виходячи з фактичної кількості днів у місяці і 365/366 днів у році. Нарахування процентів за місяць, у кому грошові кошти були фактично сплачені гарантом бенефіціару, починається з дня здійснення гарантом такої проплати за гарантією (включно). Нарахування процентів повністю та остаточно припиняється в день повного погашення принципалом зворотних вимог гаранта, які виникли в результаті здійснення гарантом проплати за виданою гарантією. При цьому такий день не враховується при нарахуванні процентів.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 612, 625 Цивільного кодексу України, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування ч.2 ст.625 ЦК України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 905/587/18.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання у строки, визначені умовами Договору, зобов`язання щодо погашення зворотних вимог гаранта у зв`язку з виплатою останнім суми гарантії, позивачем з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог нараховано згідно п.6.3 Договору та пред`явлено до стягнення пеню за період з 27.10.2019 року по 21.04.2020 року у розмірі 6488,15 грн., на підставі ст. 625 ЦК України та п. 3.2 Договору 35% річних за період з 22.10.2020 року по 21.04.2020 року в сумі 9220,81 грн. та втрати від інфляції у розмірі 765,12 грн. за період 27.10.2019 року - 21.04.2020 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та втрат від інфляції, заявлений позивачем до стягнення з відповідача у вищезазначених сумах, відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства і Договору та є арифметично вірним, зважаючи на визнання позову відповідачем, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 6488,15 грн. пені, 9220,81 грн. 35% річних та 765,12 грн. втрат від інфляції підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та визнаний відповідачем, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 46, 73-80, 86, 129, 191, 233, 236 - 238, 240, 241, 255, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Прийняти визнання відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог ЛТД" позову Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про стягнення 71029,12 грн.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог ЛТД" (01103, м.Київ, ВУЛИЦЯ МИХАЙЛА БОЙЧУКА, будинок 18-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 9 А, ) 54555,04 грн. (п`ятдесят чотири п`ятсот п`ятдесят п`ять грн. 04 коп.) основного боргу, 6488,15 грн. (шість тисяч чотириста вісімдесят вісім грн. 15 коп.) пені, 9220,81 грн. (дев`ять тисяч двісті двадцять грн. 81 коп.) процентів річних, 765,12 грн. (сімсот шістдесят п`ять грн. 12 коп.) втрат від інфляції та 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 10.07.2020 року.

Суддя А.М. Селівон