ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
24.06.2020 Справа №914/2301/19
Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Чорної І.Б., у справі
за позовом: Акціонерного товариства «Укртрансгаз»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-гідроенергобуд»
про: стягнення 357036,43грн.,
Представники сторін: не з`явилися,
10.06.2020р. Господарський суд ухвалив рішення у справі 914/2301/19 (надалі по тексту «Рішення»), відповідно до якого, суд, вирішив в позові Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-гідроенергобуд» про стягнення 357036,43грн. відмовити повністю
Відповідно до ч.1 ст.221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву; у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Так, у судовому засіданні 10.06.2020р. з розгляду спору по суті, в порядку ч.8 ст.129 ГПК України, представник позивача усно зробив заяву (підтверджується, зокрема, протоколом та звукозаписом відповідного судового засідання) про те, що докази, підтверджуючі розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у цій справі, які відповідач має сплатити у зв`язку із розглядом цієї справи, будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
15.06.2020р. на адресу суду від відповідача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№1378/20 та до якої долучено докази, які, на думку відповідача, підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу, які він очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи.
Суд зазначає, що заяву (вх.№1378/20 від 15.06.2020р.) разом із долученими до неї документами подано відповідачем в останній день встановленого абз.2 ч.8 ст.129 ГПК України п`ятиденного строку для подачі доказів понесення судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.
Пунктом 3 ч.1 ст.244 ГПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно ч.3 та ч.4 ст.129 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Враховуючи викладене, з підстав зазначених в ухвалі від 17.06.2020р., Господарський суд Львівської області ухвалив призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл витрат відповідача на професійну правничу допомогу у справі №914/2301/19 на 24.06.2020р.
Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
У судове засідання 24.06.2020р. сторони участь повноважних представників не забезпечили.
Враховуючи наведене, 24.06.2020р. фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.126 ГПК України).
Згідно ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Так, право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст.16 ГПК України.
У відповідності до статті 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Судом встановлено, що 20.01.2020р. між Адвокатським об`єднанням «Дефенсус» (надалі по тексту «Адвокатське об`єднання») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕК-гідроенергобуд» (надалі по тексту «Клієнт», «відповідач») укладено договір про надання правової допомоги №20-01/20-02 (надалі по тексту «Договір»).
Згідно п.1.1. Договору, предметом даного договору є надання Адвокатським об`єднанням Клієнту за його дорученням правової допомоги, прийняття та належна оплата Клієнтом цієї допомоги, в об`ємі та на умовах, передбачених даним договором. Правова допомога, що надається Адвокатським об`єднанням за дорученням Клієнта на умовах даного договору є: правова допомога й юридичні послуги та захист прав та інтересу у спірних правовідносинах у справі №914/2301/19 (п.1.2. Договору).
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з п.6.1. Договору, вартість правової допомоги згідно даного договору, що надається Клієнту Адвокатським об`єднанням визначається фактичним обсягом наданих послуг, вартість яких визначається відповідно до Додатку №1 до даного договору. Сума, вказана в п. 6.1. даного договору є гонораром Адвокатського об`єднання за надання правової допомоги та поверненню не підлягає (п.6.6. Договору).
У Додатку №1 від 20.01.2020р. до Договору, сторони за взаємною згодою погодили вартість послуг Договором, зокрема в суді першої інстанції: первинний аналіз спірної ситуації, аналіз чинного законодавства, яке регламентує питання, що входять до предмету послуг, збір необхідних відомостей та інформації, підготовка та подання позову або відзиву на позов 7000,00грн.; участь в судових засіданнях тривалістю засідання до 1 години (перша година засідання) 1300,00грн., кожна наступна година 1500,00грн.; ознайомлення з матеріалами справи в суді (1 година) 1500,00грн.; підготовка та подання до суду відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, додаткових пояснень по справі (1 година) 1500,00грн.; підготовка та подання до суду процесуальних клопотань та заяв (1 година) 1500,00грн.; отримання копії рішення суду (1 година) 1500,00грн.
При цьому, згідно з п.6.4. Договору, за результатами надання правової допомоги складається акт наданої правової допомоги, що підписується представниками кожної із сторін. Акт наданої правової допомоги є невід`ємною частиною даного договору, фактом надання правової допомоги за даним договором та складається Адвокатським об`єднанням без конкретизованого зазначення складу правової допомоги та їх опису, за кожен звітний місяць, вид чи етап правової допомоги, конкретне правове питання та/або його вид тощо, і подається на підпис Клієнту.
Відповідно до п.6.7. Договору, в акті, зазначеному в п. 6.4. Договору сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість правової допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акту.
Відповідно до ч.3 ст.126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, Адвокатським об`єднанням сформовано відповідачу рахунок-фактуру для оплати таких послуг №10/06-1 від 10.06.2020р.
Також, до заяви (вх.№1378/20 від 15.06.2020р.) долучено копію Звіту №1 по Договору (надалі по тексту «Звіт»), який містить детальний опис та вартість виконаних Адвокатським об`єднанням робіт (наданих послуг), відповідно до умов Договору, а саме: робота з клієнтом та роз`яснення правової позиції по справі та можливі результати (затрачений час 4год., вартість одиниці 500, , загальна вартість 2000); первинний аналіз спірної ситуації, аналіз чинного законодавства, яке регламентує питання, що входять до предмету послуг, збір необхідних відомостей та інформації, підготовка та подання відзиву на позовну заяву (1 послуга, вартість 7000); судові засідання 27.01.2020р., 10.02.2020р., 04.03.2020р., 03.06.2020р., 10.06.2020р. (затрачений час 4год., вартість одиниці 1300, загальна вартість 5200); клопотання про відкладення справи 27.03.2020р., 13.05.2020р. (затрачений час 2год., вартість одиниці 500, загальна вартість 1000).
Частиною 4 ст.126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
відповідно до ч.6 ст.126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наявність підстав для зменшення розміру витрат позивача на правову допомогу у цій справі та відмови у розподілі таких між сторонами представник позивача обґрунтовує, зокрема, тим, що:
1) надані відповідачем докази є лише попередніми розрахунками витрат на професійну правничу допомогу та не підтверджують фактично здійснені останнім витрати, при цьому, у тексті заяви (вх.№1378/20 від 15.06.2020р.) відповідач просить стягнути з позивача саме понесені ним витрати.
Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно положень п.1 ч.2 ст.126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Так, у тексті заяви (вх.№1378/20 від 15.06.2020р.) відповідачем звернута увага на вищевказані положення ч.8 ст.129 ГПК України шляхом виділення тексту «або має сплатити», проте, у прохальній частині, відповідач просить стягнути «понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу»
Водночас, згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог так, як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
У рішенні від 13.01.2000р. у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п.1 ст.6 Конвенції.
Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі, які відповідач просить суд стягнути з позивача, є такими, які відповідач має сплатити (підлягають сплаті) Адвокатському об`єднанню. При цьому, за результатами розгляду справи відповідні витрати у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу між сторонами у цій справі.
2) відповідачем заявлено до компенсації витрати на оплату правничої допомоги за завищеними цінами, подані відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи фактично затягували її розгляд та безпідставно завищили суму витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, вартість кожної із послуг, які надано Адвокатським об`єднанням відповідачу визначено сторонами у Додатку №1 до Договору, при цьому, така вартість відповідає зазначеній в Акті та Звіті вартості послуг, що були надані відповідачу як правова допомога у цій справі та зобов`язання щодо оплати якої виникло у відповідача на підставі вищевказаного договору.
Разом з тим, на переконання суду, заявлений до стягнення відповідачем з позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу у цій справі є співмірним із складністю справи та наданих Адвокатським об`єднанням послуг, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих Адвокатським об`єднанням послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони, при цьому, такий відповідає критерію розумності їхнього розміру.
3) відповідачем не надано доказів оплати передбаченого п.6.2. Договору авансу у розмірі 5000,00грн.
Проте, суд звертає увагу, що наявність чи відсутність доказів, підтверджуючих сплату відповідачем авансу у вищевказаному, передбаченому умовами Договору, розмірі не є підставою для зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу у цій справі.
Більше того, у заяві (вх.№1378/20 від 15.06.2020р.) відповідач просить стягнути з позивача вартість зазначених у Звіті послуг, факт надання яких, у відповідності до умов Договору, підтверджується підписаним Адвокатським об`єднанням та відповідачем Актом, копію якого долучено до вищевказаної заяви. При цьому, сума авансу, яка підлягала оплаті відповідачем згідно умов Договору окремо не включено до вартості послуг при наданні правничої допомоги відповідачу та таку не заявлено до стягнення з позивача;
4) спір у цій справі є однотипним, про що додатково вказує і сам відповідач, що свідчить про відсутність необхідності значного обсягу часу для надання консультацій та аналізу законодавства, яке регламентує питання щодо предмета позову.
Проте, у Звіті та Акті міститься інформація, підтверджуюча тривалість та факт надання Адвокатським об`єднанням відповідачу правової допомоги (послуг/робіт).
Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що право на ефективний судовий захист закріплено у ст.2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (надалі по тексту «Конвенція»).
За змістом п.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так, Європейський суд з прав людини у справі Bellet v. France зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Враховуючи наведене, подання представниками сторін, в тому числі і представником відповідача клопотань про відкладення розгляду справи, не є затягуванням розгляду справи, адже, подаючи такі, сторони демонструють намір скористатися гарантованим їм правом на доступ до правосуддя, при цьому, послуги щодо формування та подання відповідних клопотань є правовою допомогою у розумінні положень ГПК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
З підстав зазначеного, суд відхиляє відповідні доводи позивача щодо затягування відповідачем розгляду справи, а відтак збільшення останнім розміру витрат на професійну правничу допомогу у цій справі.
Також суд звертає увагу на те, що обидві сторони до моменту звернення до суду із цим позовом вели переписку щодо виконання умов спірного договору. Разом з тим, жодних дій щодо врегулювання спору мирним шляхом ні до, ні під час розгляду справи сторонами не вчинялось.
Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для розподілу між сторонами витрат відповідача на професійну правничу допомогу у цій справі не спростовує.
Відповідно до п.2 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 221, 233, 238, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК-гідроенергобуд» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (вх.№1378/20 від 15.06.2020р.) задовольнити.
3. Наказ видати після набрання додатковим рішенням законної сили.
Додаткове рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Додаткове рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України з врахуванням положень абз.1 п.4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2020р.
Суддя Король М.Р.