РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2020Справа № 910/2520/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "КОМУНАР"

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО"

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

від позивача: Золотопуп С.В.

від відповідача: Ніколаєнко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Житлово-будівельний кооператив "КОМУНАР" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" про визнання недійсним договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254 від 16.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що не може бути стороною спірного договору, а тому договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254 від 16.10.2018 суперечить чинному законодавству, у зв`язку із чим на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України підлягає визнанню недійсним судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 19.03.2020.

05.03.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що спірний договір між сторонами укладено на підставі та у відповідності до вимог чинного законодавства України, а вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Відповідач зазначає, що КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" жодним чином не порушено права та інтереси позивача.

Протокольною ухвалою від 19.03.2020 відкладено підготовче судове засідання на 09.04.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13.03.2020 №11/0/2-20 "Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19", судові засідання, які призначені на 09.04.2020, у тому числі у даній справі, знято з розгляду.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.04.2020 призначив судове засідання по суті у справі №910/2520/20 на 26.05.2020.

22.04.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

24.04.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на позов.

25.05.2020 на електронну пошту суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 26.05.2020, розглянувши заяву відповідача про відкладення розгляду справи, зазначає наступне.

Відповідно до ч.8 ст.42 Господарського процесуального кодексу України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Згідно із ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

За змістом п.12 ст.1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.

Отже, з урахуванням вище наведеного, документи, які надсилаються електронною поштою мають бути скріплені електронним цифровим підписом.

Оскільки, заява відповідача про відкладення розгляду справи, подана відповідачем через електронну пошту та не скріплена електронним цифровим підписом, вказана заява не вважається такою, що підписана заявником (його представником). У зв`язку із наведеним, суд керуючись ст. 42, 170 233 Господарського процесуального кодексу України постановив протокольну ухвалу про залишення заяви відповідача без розгляду.

Протокольною ухвалою від 26.05.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.06.2020.

У судовому засіданні 11.06.2020 оголошено перерву з розгляду справи по суті до 23.06.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 23.06.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.06.2020 проти позову заперечив, надав пояснення по суті своїх заперечень.

У судовому засіданні 23.06.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.10.2018 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" (далі - постачальник) та Житлово-будівельний кооператив "КОМУНАР" (далі - споживач) укладено договір №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого постачальник зобов`язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Відповідно до п. 2.2.1. договору постачальник зобов`язується безперебійно постачати теплову енергію у гарячій воді на межу балансової належності із споживачем, а саме будинку № 45/1 по вул. Ентузіастів у м. Києві, для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1.

Згідно з п. 2.3.1. договору споживач зобов`язується дотримуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.06.2019 року (пункт 4.1. договору).

До вказаного договору сторонами підписано обсяги постачання теплової енергії (додаток №1); тарифи та порядок розрахунків за теплову енергію (додаток №2); акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін (додаток №4 до договору); схему абонентської теплотраси, що знаходиться на балансі абонента; умови припинення постачання теплової енергії (додаток №5), довідку щодо даних по будинку, опалення та гаряче водопостачання яких здійснюється від теплових мереж відповідача, довідка про теплове навантаження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 26 квітня 2014 року набрав чинності Закон № 1198-VII від 10.04.2014 "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", згідно із яким внесено зміни, зокрема до ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме доповнено вказану статтю новою частиною наступного змісту: виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Позивач наголошує, що ЖБК "КОМУНАР" не здійснює господарської діяльності з теплопостачання, не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України "Про теплопостачання" та не має ліцензії у сфері теплопостачання. Позивач зазначає, що ЖБК "КОМУНАР" не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з теплопостачання і саме відповідач (виконавець послуг) зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг.

З урахуванням наведеного, оскільки ЖБК "КОМУНАР" не може бути стороною договору №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018, на думку позивача, договір не відповідає ч.1 ст.203 ЦК України.

Порушення оскаржуваним договором прав позивача, на його думку, полягає у тому, що на підставі цього договору Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" пред`явлено позов про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "КОМУНАР" заборгованості у сумі 592882,18 грн за договором №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ЦК України).

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем укладений договір №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою для визнання договору поруки недійсним позивач визначає, що ЖБК "КОМУНАР" не може бути стороною договору №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018, оскільки позивач не здійснює господарської діяльності з теплопостачання, не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України "Про теплопостачання", не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та не має ліцензії у сфері теплопостачання, та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

26 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 10 квітня 2014 року № 1198-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким внесено зміни, зокрема, до ст. 19 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги", згідно з якими виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

При цьому, до 30.04.2019 спірні правовідносини підпадали під правове регулювання Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги", а з 01.05.2019 - Закону України №2189-VIII від 09.11.2017 "Про житлово-комунальні послуги", проте у даному випадку праве регулювання за вказаними законами не містить суттєвих відмінностей.

У відповідності до ст.1 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на моменту укладення спірного договору) виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Постачання теплової енергії (теплопостачання), у відповідності до Закону України "Про теплопостачання", господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до ч.3,4 ст.19 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на моменту укладення спірного договору) виробник послуг може бути їх виконавцем; виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Частиною першою статті 29 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на моменту укладення спірного договору) договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг (ч.2,3 ст.29 Закону України №1875-IV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги").

Як слідує із предмета укладеного між сторонами правочину, позивач виступає споживачем теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання та на нього як споживача покладено обов`язок отримати відповідну теплову енергію та оплатити її відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Укладений між сторонами договір №510254 від 16.10.2018 урегульовує постачання відповідачем теплової енергії позивачу як споживачу за договором на потреби опалення, вентиляції та гарячого водопостачання.

За змістом договору відповідач є постачальником теплової енергії споживачу (ЖБК "КОМУНАР") для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року.

Договір №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018 не містить жодних умов щодо постачання відповідачем теплової енергії для подальшого її постачання позивачем мешканцям будинку, вказаного у договорі.

Також пунктом 2 додатку №2 до договору сторонами погоджено, що у разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників приладів, встановлених на межі балансової належності.

У той же час наведені позивачем підстави недійсності вказаного договору не стосуються правомірності його укладення сторонами, оскільки зводяться до наявності законодавчої заборони на укладення позивачем, як виконавцем послуг, договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води із мешканцями будинку.

Однак, у правовідносинах за спірним договором позивач виступає саме споживачем послуг з постачання теплової енергії, наданих відповідачем, як теплопостачальною організацією.

З урахуванням вище наведеного, оспорюваний правочин укладений ЖБК "КОМУНАР" не в якості виконавця послуг з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим наведені позивачем підстави недійсності цього договору визнаються судом необґрунтованими.

Водночас суд відхиляє посилання позивача на практику Верховного Суду у справах № 910/31573/15 та № 910/20226/16 з огляду на відмінність обставин цієї справи від зазначених.

Також суд вважає безпідставними посилання позивача на наявність порушення його прав укладенням опорюваного правочину, у зв`язку із поданням відповідачем позову про стягнення з ЖБК "КОМУНАР" заборгованості за договором №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018, оскільки стягнення відповідачем у судовому порядку з позивача заборгованості за спожиті ним теплову енергії не підтверджує порушення прав позивача.

Окрім того, суд зазначає, що правовідносини позивача із ПрАТ "Київводоканал" щодо споживання та оплати послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не є предметом даного спору та не є предметом оспорюваного у цій справі договору.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Визначені позивачем у позові підстави та надані докази для визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору №510254 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 16.10.2018 не знайшли свого підтвердження, доводи позивача щодо невідповідності змісту правочину нормам Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про теплопостачання" спростовані встановленими вище обставинами, у зв`язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши та проаналізувавши умови оспорюваного договору, судом встановлено, що при укладенні договору сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогами цивільного та господарського законодавства.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, судом враховано висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи наведене, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Житлово-будівельного кооперативу "КОМУНАР" до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" про визнання недійсним договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254 від 16.10.2018.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 01.07.2020.

Суддя С. О. Турчин