РІШЕННЯ

26 червня 2020 року Справа № 913/260/20

Провадження №34/913/260/20

Суддя господарського суду Луганської області Іванов А.В., розглянувши матеріали позовної заяви в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Гроут, м. Харків,

до Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля, м. Лисичанськ Луганської області,

про стягнення 111 398 грн. 74 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Гроут звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 90 099 грн. 15 коп., пеню в сумі 8 145 грн. 58 коп., 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп. та інфляційні втрати в сумі 8 759 грн. 83 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.06.2017 між сторонами було укладено Договір №06-414 на підставі тендерних торгів, проведених через систему електронних закупівель. Відповідно до умов вказаного Договору позивач мав поставити продукцію визначену в Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору, а відповідач мав оплатити поcтавлений товар.

Як зазначає позивач, свої зобов`язання за договором він виконав належним чином та поставив замовлений відповідачем товар відповідно до умов Договору №06-414 від 02.06.2017. В свою чергу, відповідач здійснив лише часткову оплату та в повному обсязі за поставлений товар не розрахувався, в результаті чого виникла заборгованість, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2020 справу №913/260/20 передано на розгляд судді Іванову А.В.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 29.04.2020 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, без виклику сторін.

Відзиву на позовну заяву, письмових пояснень чи будь-яких інших заяв по суті від відповідача в даній справі не надходило.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю Гроут (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством Лисичанськвугілля (покупець, відповідач) було укладено Договір №06-414 на підставі тендерних торгів, проведених через систему електронних закупівель (далі Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити продукцію, а саме: Насоси та компресори код ДК 021:2015-42120000-6 (запасні частини до насосів ЦНС) 39 найменувань у власність покупця в асортименті, кількості, в терміни і за ціною узгодженими сторонами в цьому Договорі і відповідно Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною даного Договору, а покупець зобов`язався прийняти поставлену в його власність продукцію і сплатити її вартість відповідно до умов цього Договору.

Сторони узгодили, що обсяг продукції по Договору може бути зменшений у зв`язку із фактичним фінансуванням. Загальна вартість продукції по Договору становить 1 299 999,00 грн. у т.ч. ПДВ 216 666,50 грн. (п.п. 1.3., 1.4. Договору).

За умовами п.п. 2.1., 2.2. Договору постачання продукції здійснюється окремо узгодженими партіями на умовах DDP склад м. Новодружеськ (згідно правил Інкотермс - 2010). Постачання продукції здійснюється протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання заявки від Замовника.

Пунктами 4.1. та 4.2. Договору передбачено, що покупець здійснює розрахунки з Постачальником у національній валюті України шляхом переказу їх на поточний рахунок Постачальника. Покупець здійснює оплату протягом 90-та календарних днів з моменту постачання продукції.

Сторони визначили в п. 10.1., що Договір діє з моменту його підписання до 31 грудня 2017 р., а в частині зобов`язань до повного і належного їх виконання.

Даний договір підписаний сторонами та скріплений печатками сторін без жодних застережень та зауважень.

Також сторони підписали та скріпили печатками Специфікацію №1 до Договору №06-414 від 02.06.2017, в якій визначили найменування продукції, яка має бути поставлена, її кількість, ціну та загальну вартість такої продукції (а.с. 16-17).

Як зазначає позивач, свої зобов`язання за Договором №06-414 від 02.06.2017 він виконав належним чином та поставив замовлену відповідачем продукцію на загальну суму 399 436 грн. 55 коп. В свою чергу, відповідач здійснив лише часткову оплату в розмірі 309 337 грн. 40 коп. та в повному обсязі за поставлену продукцію не розрахувався.

Оскільки відповідачем обов`язок щодо оплати продукції за Договором в повному обсязі не виконано, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 90 099 грн. 15 коп., пені в сумі 8 145 грн. 58 коп., 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп. та інфляційних втрат в сумі 8 759 грн. 83 коп.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 ГК України.

Положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За своєю правовою природою договір, який укладено сторонами, є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України врегульовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, Договором встановлений строк виконання зобов`язання щодо оплати за поставлену продукцію протягом 90-та календарних днів з моменту постачання продукції (п. 4.2 Договору).

Позивач з червня 2017 року по червень 2018 року поставив відповідачу продукцію згідно умов Договору №06-414 від 02.06.2017 на загальну суму 399 436 грн. 55 коп., що підтверджується видатковими накладними та довіреностями, які містяться в матеріалах справи (а.с. 18-36).

Відповідач, в свою чергу, здійснив лише часткову оплату поставленої продукції в розмірі 309 337 грн. 40 коп., про що свідчать платіжні доручення та виписки банку по рахунку (а.с. 37-55).

Разом з тим, строк оплати за продукцію за видатковою накладною №457 від 29.05.2018 в сумі 32 502 грн. 41 коп. закінчився 27.08.2018, за видатковою накладною №496 від 31.05.2018 в сумі 2 512 грн. 00 коп. 30.08.2018, а за видатковою накладною №625 від 18.06.2018 в сумі 55 084 грн. 74 коп. 16.09.2018.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що у встановлений договором строк, відповідачем не сплачено вартість продукції за видатковими накладними №457 від 29.05.2018, №496 від 31.05.2018 та №625 від 18.06.2018 на загальну суму 90 099 грн. 15 коп.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі, та не сплатив за поставлену продукцію, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором №06-414 від 02.06.2017.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 90 099 грн. 15 коп. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 8 145 грн. 58 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У відповідності до п. 8.4. Договору за порушення термінів оплати Покупець сплачує Постачальнику неустойку у розмірі однієї облікової ставки НБУ, діючої на момент невиконання обов`язків за кожний прострочений день від суми не здійсненої оплати.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору позивачем нараховано пеню в розмірі 8 145 грн. 58 коп.

Відповідно до розрахунку позивача нарахування пені здійснено за періоди:

з 28.08.2018 по 28.02.2019 на суму 32 502 грн. 00 коп. в розмірі 2 976 грн. 38 коп.;

з 31.08.2018 по 28.02.2019 на суму 2 512 грн. 00 коп. в розмірі 225 грн. 22 коп.;

з 17.09.2018 по 17.03.2019 на суму 55 084 грн. 74 коп. в розмірі 4 943 грн. 98 коп.

При цьому, позивач допустився помилки при розрахунку пені за період з 28.08.2018 по 28.02.2019, який складає фактично 185 днів, а не 186, як вказував у розрахунку позивач.

В зв`язку з наведеним, господарським судом самостійно, із врахуванням періоду нарахування з 28.08.2018 по 28.02.2019, який складає 185 днів та протягом якого мало місце невиконання зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, здійснено розрахунок пені, що становить 2 960 грн. 83 коп., а не 2 976 грн. 38 коп., як зазначав позивач.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню у сумі 8 130 грн. 03 коп.

Також позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп. та інфляційних втрат в сумі 8 759 грн. 83 коп. стосовно, яких суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до розрахунку позивача нарахування 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп. здійснено за такі періоди:

з 28.08.2018 по 24.04.2020 на суму 32 502 грн. 00 коп. в розмірі 1 618 грн. 05 коп.;

з 31.08.2018 по 24.04.2020 на суму 2 512 грн. 00 коп. в розмірі 124 грн. 43 коп.;

з 17.09.2018 по 24.04.2020 на суму 55 084 грн. 74 коп. в розмірі 2 651 грн. 70 коп.

Перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, суд вважає його обґрунтованим, зробленим у відповідності до умов Договору та норм чинного законодавства.

Крім того, позивачем, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, були нараховані інфляційні втрати в сумі 8 759 грн. 83 коп. за періоди:

з 28.08.2018 по 24.04.2020 на суму 32 502 грн. 00 коп. в розмірі 3571 грн. 25 коп.;

з 31.08.2018 по 24.04.2020 на суму 2 512 грн. 00 коп. в розмірі 276 грн. 01 коп.;

з 17.09.2018 по 24.04.2020 на суму 55 084 грн. 74 коп. в розмірі 4 912 грн. 57 коп.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, є обґрунтованим та зробленим у відповідності до умов Договору та норм чинного законодавства.

З огляду на вказане, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп. та інфляційних втрат в сумі 8 759 грн. 83 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню частково.

В зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором №06-414 від 02.06.2017 в розмірі 90 099 грн. 15 коп., пеня в сумі 8 130 грн. 03 коп., 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп. та інфляційні втрати в сумі 8 759 грн. 83 коп.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

З позовної заяви вбачається, що судовими витратами в даній справі є сума сплаченого судового збору у розмірі 2 102 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, судовий збір слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 46, 73-74, 76-80, 129, 233, 236-238, 240-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Гроут задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля (93100, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Малиновського, буд. 1, ідентифікаційний код 32359108) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Гроут (61108, м. Харків, вул. Академіка Синельникова, буд. 5, кв. 22, ідентифікаційний код 35073748) заборгованість за Договором №06-414 від 02.06.2017 в розмірі 90 099 грн. 15 коп., пеню в сумі 8 130 грн. 03 коп., 3% річних в розмірі 4 394 грн. 18 коп., інфляційні втрати в сумі 8 759 грн. 83 коп. та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 101 грн. 71 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ позивачу після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Рішення підписано господарським судом, у відповідності до положень ч. 4 ст. 240 ГПК України, без його проголошення 26.06.2020.

Суддя А.В. Іванов