ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"22" червня 2020 р.Справа № 922/1742/18

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Рильова В.В.

судді: Новікова Н.А. , Шарко Л.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши заяву представника Фізичної особи ОСОБА_1 про забезпечення позову (вх. № 13855 від 18.06.2020) у справі № 922/1742/18

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , Волинська область, Луцький район, с. Гаразджа
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", місто Харків
про cтягнення вартості частини майна (в розмірі 2 580 407,90 грн.)

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Харківської області (головуючий суддя Рильова В.В., суддя Новікова Н.А. та суддя Шарко Л.В.) знаходиться справа за № 922/1742/18 за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету" про стягнення суми ринкової вартості частини майна: нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 2 580 407,90 грн. (з урахуванням заяви позивача про збільшення (уточнення) позовних вимог).

18 червня 2020 року до загального відділу діловодства Господарського суду Харківської області надійшла заява представника Фізичної особи ОСОБА_1 про забезпечення позову (вх. № 13855) у справі № 922/1742/18, згідно якої позивач, керуючись пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України, просить суд накласти арешт на майноТовариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного Університету", а саме:

- нежитлове приміщення площею 2542,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

- нежитлове приміщення площею 645,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до приписів статті 140 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши заяву представника Фізичної особи ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Таким чином, обґрунтування необхідності забезпечення позову, полягає в доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про таке забезпечення, а особа, яка подала відповідну заяву про забезпечення позову, повинна довести також і адекватність обраного засобу забезпечення позову. При цьому, тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, законів України "Про Вищу раду юстиції", "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження" від 16.06.2011 за №5-рп/2011 зазначено, що регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише позивача, а й інших осіб - учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв домірності (пропорційності).

Аналіз приписів норм, які регулюють порядок та підстави вжиття заходів забезпечення позову свідчить, що забезпечення позову є правом суду, що розглядає спір. Заходи по забезпеченню позову застосовуються судом, виходячи з обставин справи та змісту заявлених позовних вимог, а вибір способу захисту забезпечення залежить від суті позовних вимог.

Так, обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів щодо забезпечення позову, позивач вказує на рішення господарського суду від 01.10 2018 у справі № 903/439/18 та рішення від 10.01.2019 у справі № 903294/18, які набрали законної сили. Вказаними рішеннями констатовано, що відповідач вже вчиняв правочини із продажу свого нерухомого майна з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу в користь ТОВ "Освіта-плюс". Внаслідок такого продажу іншого ліквідного мийна на яке можна звернути стягнення у відповідача не залишилось.

Таким чином, на думку заявника, достатньо обґрунтоване припущення набирає обрисів достатньо обґрунтованого ствердження, що відповідач схильний вчиняти та вчинить активні дії з метою невиконання рішень судів, а фактичні обставини вже вчинених в минулому дій підтверджені належними і допустимими доказами - рішеннями судів від 01.10.2018 у справі № 903/439/18 та від 10.01.2019 у справі № 903/294/18.

Дослідивши та надавши оцінку матеріалам заяви про забезпечення позову в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином не обґрунтовано, у чому саме полягає утруднення чи неможливість виконання рішення у разі задоволення позовних вимог, а також не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України, із яким діюче законодавство пов`язує застосування заходів щодо забезпечення позову: не підтверджено відсутність у відповідача майна у кількості та вартістю, достатньою для погашення заборгованості перед позивачем, у разі постановлення рішення на користь останнього - про задоволення позову; не наведено існування інших ризиків умисного ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі постановлення його на користь позивача - виведення відповідачем наявних грошових коштів з власних рахунків, відчуження належного відповідачу майна, укладення фіктивних договорів застави та іпотеки, ліквідації юридичної особи тощо.

Саме лише посилання позивача на те, що відповідач схильний вчиняти ді із продажу свого нерухомого майна, з метою ухилення від виконання рішення суду, на переконання суду, не може бути безумовною підставою для забезпечення позову, а також потребує доведення.

Суд також зазначає, що згідно з вимогами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 3 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини від 27 жовтня 1993 року по справі " Домбо Бехеер " проти Нідерландів зазначено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі; недоведеність наявності фактичних обставин, з якими позивач пов`язує застосування заходу до забезпечення позову та посилання останнього лише на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, суд відмовляє у задоволенні заяви представника Фізичної особи ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Згідно із частиною шостою статті 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника Фізичної особи ОСОБА_1 про забезпечення позову (вх. № 13855 від 18.06.2020) у справі № 922/1742/18 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку статей 255 - 257 Господарського процесуального кодексу України до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення (з урахуванням приписів п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, а також пункту 4 розділу X Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалу складено та підписано 22.06.2020.

Головуючий суддя Суддя Суддя В. В. Рильова Н. А. Новікова Л. В. Шарко

справа № 922/1742/18