РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.06.2020Справа № 910/754/20

За позовом ОСОБА_1

до приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь"

за участю розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Паніотова О.К.

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Суддя Пасько М.В.

Представники: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" про стягнення заборгованості по заробітній платі в межах справи № 910/4518/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2020 призначено підготовче засідання на 14.05.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16.06.2020.

19.05.2020 від боржника (відповідача) надійшов відзив на позовну заяву.

05.06.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив боржника (відповідача) на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи в судовому засіданні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з боржника (відповідача) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 10.11.2016 року по день постановлення рішення, зазначена заборгованість боржником (відповідачем) оспорюється.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, боржник (відповідач) не провів повного розрахунку з позивачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати в силу ст. 2 Закону України "Про оплату праці" включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України ( далі - КзПП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-76цс14 суд дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є обставини невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, чинним законодавством покладено на роботодавця, який перебуває у процедурах банкрутства, обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, в Постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду (далі - Постанова ВП ВС від 26.06.2019р по справі № 761/9584/15-ц) постановила, що при вирішенні питання щодо розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, окрім іншого, необхідно враховувати:

1.Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором та ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Згідно з даними, які наводить у позовній заяві Заявник та даними з Автоматичної системи виконавчого провадження (далі - АСВП) на користь позивача вже було стягнуто:

-в повному обсязі суму заборгованості з заробітної плати - 207.985, 43 грн., що підтверджується постановою про закінчення ВП № 53583543 від 03.09.2019;

- частково суму середнього заробітку на вказану вище суму заборгованості з заробітної плати - 192.552, 50 грн., що підтверджується довідкою № 53583806 від 15.01.2020 наданою позивачем при подачі позовної заяви від 16.01.2020.

Загальна сума, яку було стягнуто з боржника (відповідача) на користь позивача на даний час становить 400. 537, 93 грн.

Як вбачається з наведених розрахунків, на користь позивача вже було стягнуто середнього заробітку у розмірі 92,58 % від суми заборгованості заробітної плати.

Таким чином, з вищенаведеного стає очевидним той факт, що стягнення з роботодавця понад вказаної суми додатково ще 1.465.364,36 грн. середнього заробітку є безспірно неспівмірним до майнових втрат позивача.

В разі задоволення позовних вимог позивача, зазначених в позовній заяві від 16.01.2020 в повному обсязі (318.477,43 + 1.465.364,36 = 1.783.841,79 грн.) загальна сума стягнутого середнього заробітку буде перевищувати стягнуту суму заборгованості з заробітної плати 1.207.985,43 грн.) в 8,6 разів, що прямо суперечить п. 78 Постанови ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо непропорційності наслідкам правопорушення, де зазначено, що за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

2.Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, позивач, будучи обізнаним щодо порушення провадження у справі № 910/4518/16 про банкрутство боржника та введення процедури розпорядження майном боржника (відповідне повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника оприлюднено на офіційному веб-сайті ВГС України за номером 41177 від 15.03.2017), всупереч вимогам та в обхід процедур діючого на той час Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу про стягнення з приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" суми середнього заробітку в розмірі 1.099.023,27 грн.

09.07.2019 Жовтневим районним судом м. Маріуполя було видано наказ у справі № 263/9893/19 про стягнення з приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" на користь позивача середнього заробітку в розмірі 1.099.023,27 грн.

Постановою Донецького апеляційного суду від 20.11.2019 у справі № 263/9893/19 було скасовано судовий наказ Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09.07.2019.

Беручи до уваги розмір суми середнього заробітку, яку просив стягнути Яйло М.П . з відповідача, такі його дії, в разі їх задоволення судом, спричинили б суттєве порушення прав інших кредиторів (в т.ч. працівників), вимоги яких було включено в реєстр вимог кредиторів відповідно до вимог діючого на той час банкрутного законодавства.

Отже, судом враховано той факт, що позивачем цілеспрямовано порушується банкрутне законодавство та нехтування ним правами інших кредиторів та робітників приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь", вимоги яких було включено в реєстр вимог кредиторів боржника у відповідності до закону.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України та ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову.

2.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 25.06.2020.