ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/960/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицької Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Случа О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

за участю представників:

позивача - Ленько М. М.,

відповідача 1 - не з`явилися,

відповідача 2 - не з`явилися,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача 1 - Дружиної Т. Г. (адвокат), Копійки Л. Г.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача 2 - не з`явилися,

особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду державного майна України

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2019 у справі

за позовом Фонду державного майна України

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП КОМФОРТ",

2) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Перемога 46",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) Орган самоорганізації населення "Будинковий комітет "Лідер" будинку № 46 по вул. Набережній Перемоги",

2) Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради,

про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння,

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою, - фізична особа ОСОБА_2 .

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У березні 2019 року Фонд державного майна України (далі - Фонд) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДП КОМФОРТ" (далі - ТОВ "ДП КОМФОРТ") та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Перемога 46" (далі - ОСББ "Перемога 46" або Об`єднання) про визнання недійсним договору дарування, укладеного 07.04.2017 № 724 між Об`єднанням і ТОВ "ДП КОМФОРТ", посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А. (далі - спірний договір дарування); визнання права власності за державою в особі Фонду на приміщення, частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (частка 321/1000): І поверх: приміщення ІІІ-1; ІІІ-2а; IV-I; V-I; VІІІ-I; ІХ-І площею 85,5 кв.м; II поверх: приміщення IІI -17, 20, 23, 24, 25, IV-2; V-2; VIII-2; ІХ-2; ІI-1; ІІ-2 площею 151,8 кв. м; IIІ поверх: приміщення ІII-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV-3; V-3; VIII-3; ІХ-3; III-1; ІІІ-2; ІІІ-3; ІІІ-4 площею 154,8 кв. м; IV поверх: приміщення ІІІ-36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 57, приміщення IV-14; V-4; VIII-4; ІХ-4; IV-1,2,3,4, площею 156 кв. м; V поверх: приміщення ІІІ-46 ,47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5; V-5; VIII-5; ІХ-5; V-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; VI поверх: приміщення ІІІ-58, 59, 62, 63, 64, 65, 68; приміщення IV-6; V-6; VIII-6; ІХ-6; VI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; VII поверх: приміщення ІІІ-69, 70, 73, 74, 75, 76, 79; приміщення IV-7; V-7; VIII-7; ІХ-7; VII-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м; VIII поверх: приміщення ІІІ-80, 82, 84, 85, 86, 88, 89, 90, IV-8; V-8; VIII-8; ІХ-8; VIII-1,2,3,4, площею 155,6 кв. м; IX поверх: приміщення ІІІ-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VIII-9;ІХ-9; IX-1,2,3,4, площею 154,8 кв. м; X поверх: приміщення ІІІ-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; ІХ-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; XI поверх: приміщення ІІІ-113, 115, 116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11; ІХ-11; XI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; XII поверх: приміщення ІІІ-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-12; V-12; VIII-12; ІХ-12; XII-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв.м; загальна площа (частка 321/1000) - 1 790,3 кв. м, за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 46 (далі - спірні приміщення); витребування з чужого незаконного володіння ОСББ "Перемога 46" (49000, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 46, ) на користь держави в особі Фонду (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ) спірні приміщення.

1.2. Позов аргументовано тим, що з урахуванням положень частини 2 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна", статей 4, 127- 131 Житлового кодексу Української РСР, статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного майна", а отже, відповідно, і гуртожиток розташований по АДРЕСА_1, не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ "Оріль" і залишився у державній власності.

Крім того, на думку позивача, ТОВ КП "Комфорт" не набуло права власності на спірне майно та не мало права ним розпоряджатися, оскільки договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 від 13.11.2007, укладений між товариством і ДП "Оріль", є нікчемним, що установив Апеляційний суд Дніпропетровської області в межах розгляду іншої справи № 2-242/10.

Позивач також наголосив, що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 і постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 у справі № 904/10561/15 установлено, що ДП "Оріль" не мало правових підстав для внесення спірного майна до статутного капіталу ТОВ КП "Комфорт".

Відповідно до судових рішень господарських судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 910/10830/13 установлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не перебував у складі цілісного майнового комплексу.

Отже, посилаючись на положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України, оскільки спірне майно гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1, вибуло із володіння власника поза його волею, позивач вважає, що вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідає вимогам чинного законодавства і підтверджена належними і допустимими доказами.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 позов задоволено повністю; визнано недійсним спірний договір дарування; визнано право власності за державою в особі Фонду на спірні приміщення; витребувано з чужого незаконного володіння ОСББ "Перемога 46" на користь держави в особі Фонду спірні приміщення.

2.2. Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що нерухоме майно - приміщення загального користування будівлі гуртожитку літ. А-12 - відповідно до закону не підлягало приватизації, тому є державною власністю, уповноваженим органом управління якою згідно із законом є Фонд. Зазначений факт встановлено в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Спірне майно вибуло із володіння держави поза її волею. Фонд, якому власник делегував право розпоряджатися майном, не надавав згоди на його відчуження. Розпорядження майном за спірним договором дарування здійснила юридична особа, яка не є його власником. Отже, нерухоме майно може бути витребувано у власність держави із чужого незаконного володіння. Чинне законодавство України не позбавляє власника унаслідок порушення його права можливості звертатися до суду із вимогою про оспорювання законності правочину щодо відчуження належного йому майна.

2.3. Не погоджуючись з ухваленим у цій справі рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019, фізична особа ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, зазначаючи про вирішення місцевим господарським судом питання про її право на спірне майно, звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, наголошуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. На думку ОСОБА_2 , місцевий господарський суд допустив системні порушення норм процесуального права щодо юрисдикції господарського суду та неправильно застосував норми матеріального права. Суд не надав належної юридичної оцінки наявним у справі обставинам. ОСОБА_2 вважає, що рішенням суду першої інстанції порушено цивільні права цієї особи, які мають бути захищені в порядку цивільного судочинства, із обов`язковим залученням її та інших власників житлових і нежитлових приміщень до участі в розгляді справи. Отже, ОСОБА_2 просила апеляційний суд скасувати прийняте рішення та закрити провадження у справі у зв`язку з порушенням юрисдикції господарського суду.

До зазначеної апеляційної скарги ОСОБА_2 долучила додаткові докази, зокрема копію технічного паспорта приміщення АДРЕСА_1 відомості із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копію договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.03.2016; план VIII поверху гуртожитку літ. А-12 (будинок АДРЕСА_1).

Апеляційний господарський суд прийняв зазначені докази до розгляду, оскільки апелянта не брала участі у судовому засіданні суду першої інстанції, тому була позбавлена можливості подати ці докази.

2.4. Поставною апеляційного господарського суду від 25.11.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 скасовано повністю; провадження у справі № 904/960/19 закрито.

2.5. Закриваючи провадження у справі, апеляційний господарський суд зауважив, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду порушує не лише матеріальні права фізичної особи, не залученої у встановленому законом порядку до участі у справі, а також і її процесуальні права, які випливають із наведеного в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Отже, беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що фактично спір виник про право власності між юридичними особами та фізичною особою, яка відповідно до вимог закону є співвласником спірного нерухомого майна, має приватноправовий характер, оскільки зумовлений порушенням майнового особистого інтересу конкретного суб`єкта - фізичної особи; такий інтерес підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових правовідносин.

Отже, справа не може бути розглянута в господарському суді, оскільки фізична особа не є підприємцем, між нею і сторонами у справі - юридичними особами немає господарських відносин. Спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2019 у справі № 904/960/19, Фонд звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати у повному обсязі, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у цій справі залишити без змін.

3.2. Скаржник акцентує на порушенні судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема положень статті 254 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). На думку скаржника, апеляційний господарський суд під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 - особи, яка не брала участі у справі під час ухвалення Господарським судом Дніпропетровської області рішення від 11.06.2019 у справі № 904/960/19, не дослідив питання щодо порушення прав ОСОБА_2 цим судовим рішенням і права подання апеляційної скарги. Фонд наголошує, що у рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 не було вирішено питання щодо прав і обов`язків ОСОБА_2 , це рішення жодним чином не вплинуло на її права та інтереси, оскільки предметом позову у цій справі не є балкон площею 0,7 кв.м., а частина будівлі гуртожитку літ. А-12 (частка 321/1000).

Крім цього, скаржник зауважує, що балкон, площею 0,7 кв.м. є складовою предмета позову в іншій справі № 201/4946/17, яка перебуває у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Скаржник наголошує, що спір у цій справі належить розглядати виключно у порядку господарського судочинства України, адже позов подано до відповідачів, які є юридичними особами.

Фонд, посилаючись на положення частини 2 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна", статей 4, 127- 131 Житлового кодексу Української РСР, статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", зауважує, що спірний гуртожиток як об`єкт державного житлового фонду не підлягав приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного майна", а отже, залишився у державній власності.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у її задоволенні, оскаржувану постанову в частині скасування повністю рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 залишити без змін і скасувати оскаржувану постанову в частині закриття провадження у справі та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу ОСН БК "Лідер" просить касаційну скаргу задовольнити, оскаржувану постанову скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 залишити в силі як таке, що є законним та обґрунтованим.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

4.2. За змістом частин 1, 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 статті 129 Конституції України).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3 пункту 3.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 № 11-рп/2007).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі "Bellet v. France2 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини 1 статті 17 ГПК України (тут і далі за текстом - у редакції, чинній на час подання апеляційної та касаційної скарг, тобто до 08.02.2020) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 254 цього Кодексу учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже, у наведеній нормі визначено коло осіб, наділених процесуальним правом на оскарження судового рішення, а саме: учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Не залучена до участі у справі особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статті 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Наведене означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо зазначено про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Необхідно ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути і вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на час розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або наведено судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

У разі встановлення господарським судом відповідних обставин суд, скасовує судове рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, оскільки таке порушення норм процесуального права у будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

4.3. У справі, яка розглядається, предметом позову є вимоги Фонду про визнання недійсним спірного договору дарування; визнання права власності за державою в особі Фонду на спірні приміщення та витребування з чужого незаконного володіння ОСББ "Перемога 46" (49000, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 46, ) на користь держави в особі Фонду (01133, м.Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ) спірних приміщень.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 позов задоволено повністю.

Як свідчать матеріали справи, з метою реалізації права на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на зазначене рішення місцевого господарського суду.

Апеляційний господарський суд установив, що ОСОБА_2 не брала участі у справі під час її розгляду судом першої інстанції, однак, звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19, наголосила, що це рішення стосується її прав та інтересів.

В обґрунтування порушення цим рішенням її прав та інтересів ОСОБА_2 зазначила, що ОСББ "Перемога 46", укладаючи спірний договір дарування, згідно з нормами закону не могло бути одноособовим власником приміщень загального користування у будівлі гуртожитку, з приводу яких виник спір, оскільки фактично наявні правовідносини співвласності з фізичними особами; житлове приміщення АДРЕСА_1 , в тому числі балкон площею 0,7 кв.м., який прилягає до кімнати, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.03.2016; зазначений правочин в установленому законом порядку зареєстровано приватним нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; Фонд не є власником гуртожитку літ. А-12, оскільки реєстрацію за позивачем речового права на спірний об`єкт нерухомості у Державному реєстрі проведено не було; іншим мешканцям гуртожитку на праві приватної власності належать різні житлові приміщення (кімнати) в будівлі АДРЕСА_1. Тому, на думку ОСОБА_2 , всі власники житлових приміщень - фізичні особи відповідно до законодавства є рівноправними співвласниками нерухомого майна - приміщень загального користування гуртожитку, щодо яких виник спір у цій справі, а спір у цій справі пов`язаний із правом спільної власності на приміщення загального користування фізичних осіб, які не є підприємцями.

Як свідчать матеріали справи та встановив суд апеляційної інстанції, 07.04.2017 між ТОВ "ДП КОМФОРТ" (дарувальник) та ОСББ "Перемога 46" (обдаровуваний) укладено спірний договір дарування, за умовами якого дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар 321/1000 частин гуртожитку літ. А-12, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме: І поверх: приміщення ІІІ-1; ІІІ-2а; IV-I;V-I;VІІІ-I;ІХ-І, площею 85,5 кв.м; II поверх: приміщення IІI -17,20,23,24,25,IV-2;V-2; VIII-2; ІХ-2; ІI-1; ІІ-2 площею 151,8 кв.м; IIІ поверх: приміщення ІII-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV-3;V-3;VIII-3;ІХ-3;III-1; ІІІ-2; ІІІ-З; ІІІ-4, площею 154,8 кв. м; IV поверх: приміщення ІІІ-36,37,38,39,40,42,43,44,57, приміщення IV-14; V-4; VIII-4; ІХ-4; IV-1,2,3,4, площею 156 кв. м; V поверх: приміщення ІІІ-46,47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5; V-5; VIII-5; ІХ-5; V-1,2,3, 4, площею 154,8 кв. м; VI поверх: приміщення ІІІ-58, 59, 62, 63, 64,65 ,68; приміщення IV-6; V-6; VIII-6; ІХ-6; VI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; VII поверх: приміщення ІІІ-69,70,73,74,75,76,79; приміщення IV-7; V-7; VIII-7; ІХ-7; VII-1,2,3,4, площею 156,3 кв. м; VIII поверх: приміщення ІІІ-80,82,84,85,86,88,89,90, IV-8; V-8; VIII-8; ІХ-8; VIII-1,2,3,4, площею 155,6 кв. м; IX поверх: приміщення ІІІ-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VIII-9;ІХ-9; IX-1,2,3,4, площею 154,8 кв. м; X поверх: приміщення ІІІ-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; ІХ-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; XI поверх приміщення ІІІ-113, 115,116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11; ІХ-11; XI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; XII поверх: приміщення ІІІ-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-12; V-12; VIII 12; ІХ-12; XII-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв.м. Загальна площа (частка 321/1000) -1 790,3 кв.м.

У пункті 2 спірного договору дарування зазначено, що відчужуване нерухоме майно належить дарувальникові на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 у справі № 39/97-08 та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.06.2008. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.08.2018 № 19795820 надало Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради за № 19316985.

Крім цього, як установив суд апеляційної інстанції та підтверджують матеріали справи, 03.03.2016 між ТОВ "КП КОМФОРТ" і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до пункту 1.1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність житлове приміщення № 808 гуртожитку літ. А-12, що належить продавцю на праві приватної власності, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд.46.

Згідно з пунктом 1.2 зазначеного договору нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015, справа № 904/10561/15. Право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за № 13002091 державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А. 25.01.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Опис об`єкта згідно з технічним паспортом, інвентаризаційна справа № 617/808, виданим 29.02.2016 фізичною особою-підприємцем Стороженко В. Л.: приміщення № 808 гуртожитку літ. А-12 на VIII поверсі, яке складається з: 1 - коридор, площею 4,0 кв.м, 2 - душова, площею 0,9 кв.м., 3 - туалет, площею 1,0 кв.м; 4 - житлова, площею 11,7 кв.м.; 5 - житлова площею 18,1 кв.м., 6 - житлова, площею 14,0 кв.м.; І - балкон, площею 0,7 кв.м; житловою площею 43,8 кв.м, загальною площею 50,4 кв.м. (пункт 1.3 договору).

Речове право приватної власності на житлове приміщення № 808, яке складається з: 1 - коридор, площею 4,0 кв.м, 2 - душова, площею 0,9 кв.м., 3 -туалет, площею 1,0 кв.м; 4 - житлова, площею 11,7 кв.м.; 5 - житлова площею 18,1 кв.м., 6 - житлова, площею 14,0 кв.м.; І - балкон, площею 0,7 кв.м; житловою площею 43,8 кв.м, загальною площею 50,4 кв.м., в будинку АДРЕСА_1, та щодо частини якого виник спір у цій справі, в установленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_2 . у Державному реєстрі 03.03.2016 за № 13550593.

Отже матеріали справи підтверджують, що частина спірного майна належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, тому висновки апеляційного господарського суду, що оскаржуване рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 у справі № 904/960/19 безпосередньо стосується речового права та власного інтересу ОСОБА_2 на предмет правочину, а також про те, що рішення місцевого господарського суду стосується суб`єктивних матеріальних прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2 як співвласника спільного майна загального користування багатоповерхового будинку АДРЕСА_1 , є правомірним. Так, ОСОБА_2 мала процесуальні підстави для звернення з апеляційною скаргою, яку належало розглядати по суті, оскільки місцевий господарський суд вирішив питання про права ОСОБА_2 .

Зазначене спростовує доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо порушення судом апеляційної інстанції положень статті 254 ГПК України.

Крім цього, апеляційний господарський суд наголосив, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1, власником приміщень, щодо яких виник спір у цій справі, зокрема приміщення № 402 (реєстраційний номер 101) є ОСОБА_6 (номер запису про право власності 29806458); власником приміщення № 506 (реєстраційний номер 101) є ОСОБА_7. (номер запису про право власності 14482678); власником приміщення № 813 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_7 (номер запису про право власності 14482678); власником приміщення № 810 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_7. (номер запису про право власності 14482486); власником приміщення № 809 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_7. (номер запису про право власності 14482379); власником приміщення № 804 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_7. (номер запису про право власності 14482298); власником приміщення № 803 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_7 . (номер запису про право власності 14481827); відомості щодо власника приміщення № 101 (реєстраційний номер 01) - відсутні; власником приміщення № 206 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_9 (номер запису про право власності 14379214); власником приміщення № 205 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_9 (номер запису про право власності 14378723); власником приміщення № 204 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_9 (номер запису про право власності 14377889); власником приміщення № 203 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_9 (номер запису про право власності 14377397); власником приміщення № 1007 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_10 (номер запису про право власності 14022179); власником приміщення № 808 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_2 (номер запису про право власності 13550593); власником приміщення № 510 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_11 (номер запису про право власності 13437161); власником приміщення № 513 (реєстраційний номер 01) є ОСОБА_12 (номер запису про право власності 13435709).

При цьому варто зауважити, що згідно зі статтею 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який має на меті розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 6 частини 1 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом (стаття 21 ГПК України).

Між тим за загальними правилами, наведеними в частині 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Разом з цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.

Як свідчать матеріали справи, власниками частини спірних приміщень є фізичні особи, у тому числі ОСОБА_2 . Саме із цих підстав справа № 904/960/19, що розглядається, не належить до юрисдикції господарських судів і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

За таких обставин висновки апеляційного господарського суду про наявність підстав для закриття провадження у цій справі згідно з пунктом 1 частини 1 статті 231 ГПК України є правомірними.

При цьому варто наголосити, що за змістом частини 4 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, яке є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

У статті 30 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що спори щодо приватизації державного майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому ГПК України.

Отже, за загальним правилом спори щодо приватизації комунального майна належать до господарської юрисдикції.

При цьому судова практика і раніше була зорієнтована на те, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема за умови наявності у законі норми, що прямо передбачає вирішення спору господарським судом. Господарські суди вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду).

При визначенні підсудності справи № 904/960/19 необхідно виходити із характеру спірних правовідносин, прав, свобод та інтересів, за захистом яких звернувся позивач.

Як свідчать матеріали справи, спірний договір дарування не було укладено в порядку приватизації, а тому, зважаючи на характер спірних відносин, справа не може бути розглянута в порядку господарського судочинства, що спростовує доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, стосовно необхідності розгляду справи у господарському суді.

Наведені у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом статті 300 ГПК України, в якій визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Згідно з частиною 1 статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.3. Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені у статті 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що оскаржену у справі постанову апеляційного господарського суду необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення.

Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.11.2019 у справі № 904/960/19 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді Т. Б. Дроботова

О. В. Случ