РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2020Справа № 910/15518/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Київської міської ради (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044)

до 1.Акціонерного товариства "К. ЕНЕРГО"

вул. Енергетиків, буд. 34, м. Курахове, Мар''їнський район,

Донецька область, 85612

2. Приватного підприємства "САФІТЕЛЬ ЛЮКС" (69084, Запорізька область, м. Запоріжжя, Шевченківський район, вул. Карпенка-Карого, буд. 60, кімн. 19)

про визнання права власності,

За участі представників учасників справи згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:

04.11.2019 Київська міська рада (надалі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "К. ЕНЕРГО" (надалі - відповідач) про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Акціонерним товариством "К. ЕНЕРГО" незаконно зареєструвало за собою право власності на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) загальною площею 62.9 кв.м за адресою, м. Київ, вул Некрасівська, 4-б (реєстраційний номер 00) (далі - трансформаторна підстанція).

08.11.2019 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/15518/19 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

21.11.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову, в обґрунтування котрої позивачем вказано, що 07.11.2019 Приватному підприємству "САФІТЕЛЬ ЛЮКС" видано свідоцтво на право власності №17539 на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) загальною площею 62.9 кв.м за адресою, м. Київ, вул Некрасівська, 4-б (реєстраційний номер 00), таким чином у позивача виникла необхідність у зміні предмету позову шляхом визнання недійсним вказаного свідоцтва на право власності від 07.11.2019 на спірну будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114.

09.12.2019 від відповідача, Акціонерного товариства "К. ЕНЕРГО" надійшло відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 призначено розгляд справи №910/15518/19 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.01.2020.

21.01.2020 від Приватного підприємства "САФІТЕЛЬ ЛЮКС" до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою суду від 22.01.2020 судом відкладено підготовче засідання на 12.02.2020.

Протокольною ухвалою суду від 12.02.2020 судом підготовче провадження у справі закрито та призначено судове засідання із розгляду по суті на 11.03.2020.

10.03.2020 від Приватного підприємства "САФІТЕЛЬ ЛЮКС" до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою суду від 11.03.2020 судом ухвалено відкласти судове засідання із розгляду по суті у справі на 01.04.2020.

26.03.2020 від Акціонерного товариства "К. ЕНЕРГО" до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

01.04.2020 року судове засідання з розгляду справи не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Лиськова М.О. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 призначено розгляд справи №910/15518/19 по суті призначено на 20.05.2020.

19.05.2020 до суду від Приватного підприємства "САФІТЕЛЬ ЛЮКС" та Київської міської ради надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Під час судового засідання, призначеного на 20.05.2020, судом задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою суду від 20.05.2020 ухвалено відкласти розгляд справи по суті на 27.05.2020.

В судове засідання, призначене на 27.05.2020, з'явились представники позивача та відповідача 2, представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився. Судом відкладено розгляд справи по суті на 10.06.2020.

10.06.2020 від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судове засідання, призначене на 10.06.2020, з'явились представники відповідача-2, просили поновити строк на подання відзиву та долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву. Представник відповідача-2 проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

У судовому засіданні 10.06.2020 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача-2, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Київській міській раді стало відомо, що право приватної власності на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) загальною площею 62,9 кв.м на вул. Некрасівській, 4-6 у м. Києві (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00) (далі - трансформаторна підстанція) зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Київенерго», (09.08.2019 перейменовано на акціонерне товариство «К. ЕНЕРГО» (далі - Відповідач).

Разом з тим, трансформаторна підстанція є об'єктом права комунальної власності, що підтверджується таким.

Відповідно до статей 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста, у містах з районним поділом територіальні громади районів у містах діють як суб'єкти права власності. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною першої статті 60 «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» передбачено, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.1999 № 141/643 «Про передачу в оперативне управління «Київенерго» інженерних мереж тепло-, енергопостачання, які знаходяться на балансі комунального підприємства «Генеральна дирекція Київської міської державної адміністрації по обслуговуванню іноземних представництв», враховуючи згоду акціонерної компанії «Київенерго» про прийняття в оперативне управління інженерних мереж тепло-, енергопостачання, які належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходяться в повному господарському віданні комунального підприємства "Генеральна дирекція Київської міської державної адміністрації по обслуговуванню іноземних представництв", передано до сфери управління акціонерній компанії «Київенерго» інженерні мережі тепло-, енергопостачання згідно з додатком за умов, що акціонерна компанія «Київенерго» спрямовує частину прибутку, але не менше 60 %, отриманого від експлуатації переданих в її управління основних фондів на капітальний ремонт та заміну переданих інженерних мереж, модернізацію теплових пунктів та бойлерних, трансформаторних підстанцій, встановлення теплових лічильників на житлові будинки та об'єкти соціальної сфери.

Виконавчому органу Київської міської ради доручено здійснити передачу майна згідно з пунктом 1 цього рішення, в установленому законодавством України порядку.

Згідно з Додатком до вказаного рішення трансформатор ТП-1114 у Радянському районі 1997 року будови передано в оперативне управління АК «Київенерго».

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.04.2000 № 640 «Про передачу в оперативне управління акціонерній компанії «Київенерго» інженерних мереж тепло-, енергопостачання, які знаходяться на балансі комунального підприємства «Генеральна дирекція Київської міської державної адміністрації по обслуговуванню іноземних представництв» передано акціонерній компанії «Київенерго» в оперативне управління інженерні мережі тепло-, енергопостачання, зокрема, трансформатор ТП-1114.

Відповідно до статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Здійснюючи правомочності власника, Київська міська рада закріпила на праві оперативного управління трансформаторну підстанцію за Відповідачем-1.

27.09.2001 між Київською міською державною адміністрацією (далі - Адміністрація» та Відповідачем - Енергопостачальником було укладено Угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 (далі - Угода).

Предметом цієї Угоди є передання майна комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатком 1, та об'єктів незавершеного будівництва, згідно з додатком 2, (далі - Майно), в управління Енергопостачальнику та подальша експлуатація Майна, зазначеного в додатках 1-3.

При цьому під терміном «Майно» який використовується в Угоді, визначаються об'єкти комунальної власності територіальної громади міста Києва, які перебували у повному господарському віданні ДКП «Київжитло- теплокомуненерго», ТОВ СВП «Академтеплоенерго», ВАТ «Завод «Енергія», та об'єкти теплоелектроцентралей № 5, 6 і теплових мереж, які не увійшли до статутного фонду Енергопостачальника та згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 29-р передані до комунальної власності територіальної громади м. Києва, а також всі інші об'єкти права комунальної власності територіальної громади м. Києва, які на момент підписання цієї Угоди вже передані в управління Енергопостачальнику, згідно додатку 3.

Відповідно до пункту 2.1.1. Угоди Енергопостачальник зобов'язується прийняти без права відчуження у володіння, користування та управління Майно відповідно до актів приймання - передачі.

У подальшому цей пункт був викладений в новій редакції відповідно до Додаткової угоди від 07.11.2013 № 12: «Енергопостачальнику забороняється здійснювати відчуження Майна та будь-яким чином розпоряджатися Майном без попередньої письмової згоди Київської міської ради, окрім випадків, передбачених підпунктом 2.2.3 цієї Угоди.

Відповідно до пункту 4.2. Угоди, передача Майна за цією Угодою не призводить до переходу права власності, і воно залишається комунальною власністю територіальної громади м. Києва.

Зазначений пункт викладено в редакції від 30.04.2007 «При передачі Адміністрацією Енергопостачальнику Майна відповідно до п.1.1. цієї Угоди право власності на таке Майно від територіальної громади м. Києва до Енергопостачальника не переходить».

Згідно листа ПАТ «Київенерго» від 31.07.2017 № 42АУ/201/2496 перелік основних засобів, комунальної власності територіальної громади м. Києва, які перебувають у володінні та користуванні Відповідача відповідно до Угоди станом на 30.06.2017 включає будівлю ТП-1114 на вул. Некрасівській, 4-6, інвентарний номер КМ-2/000.

Таким чином, за твердженням Позивача, трансформаторна підстанція є об'єктом права комунальної власності територіальної громади м. Києва та обліковується на балансі Відповідача, відповідно до переліку основних засобів трансформаторну підстанцію взято на облік за інвентарним номером КМ-2/000.

Відповідно до статей 321, 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді; право власності є непорушним.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі акту про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем Павлюком Н. В. від 04.11.2019 приватному підприємству «САФІТЕЛЬ ЛЮКС» (місцезнаходження: 69084, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Карпенка-Карого, будинок 60, кімната 19, ідентифікаційний код юридичної особи 34975803) видано свідоцтво про право власності від 07.11.2019 № 17539, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Наталією Олександрівною на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) загальною площею 62,9 кв.м на вул. Некрасівській, 4-Б, у м. Києві, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Разом з тим, виникла необхідність у зміні предмета позову шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності від 07.11.2019 № 17539, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Наталією Олександрівною на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) загальною площею 62,9 кв.м на вул. Некрасівській, 4-Б, у м. Києві, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00. (далі - трансформаторна підстанція).

Свої позовні вимоги Київська міська рада обґрунтовує тим, що трансформаторна підстанція, інвентарний номер КМ-2/000, є об'єктом права комунальної власності територіальної громади м. Києва та обліковується на балансі ПАТ «К.Енерго», відповідно до переліку основних засобів, комунальної власності територіальної громади м. Києва, які перебувають у володінні та користуванні ПАТ «К.Енерго» відповідно до Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001. Зазначені обставини не заперечується Відповідачем-1 у відзиві.

З доводів Позивача вбачається, що рішення щодо передачі у власність ПАТ «К.Енерго» трансформаторної підстанції Київська міська рада як дійсний та законний власник майна не приймала, а тому реєстрація права приватної власності на трансформаторну підстанцію за останнім, а також перехід права приватної власності до ПП «САФІТЕЛЬ ЛЮКС» є лише внесенням недостовірних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.

Таким чином, трансформаторна підстанція є об'єктом права комунальної власності територіальної громади міста Києва, ніколи не належала на праві власності ПАТ «К.Енерго», а відтак на трансформаторну підстанцію не правомірно звернуто стягнення за борги ПАТ «К.Енерго».

Водночас із відзиву, поданого АТ «К.Енерго» вбачається, що Відповідачем-1 не заперечується передання Київською міською радою спірного об'єкту нерухомості в оперативне управління відповідача-1. Однак, як вказує АТ «К.Енерго» у 2014 році ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» провели необхідні роботи по реєстрації права власності на нерухоме майно, в тому числі 17.10.2014 р. отримано свідоцтво по право власності на нерухоме майно - будівля трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А). Згодом, при проведенні інвентаризації основних засобів виявлено, що даний об'єкт нерухомості належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та підтверджується тим, що зазначений об'єкт нерухомості створено на замовлення Комунального підприємства «Генеральна дирекція Київської міської державної адміністрації по обслуговуванню іноземних представництв», про що, Відповідачем 30.10.2019 р. письмово повідомлено Київську міську раду та Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач-2 посилається на ту обставину, що за Відповідачем-1 було зареєстровано право власності у встановленому законодавством порядку, а згодом відчужено Відповідачу-2 у порядку звернення стягнення на майно у виконавчому провадженні. Як стверджує Відповідач-2 ним право власності на спірний об'єкт нерухомості набуто на законних підставах, підстави для визнання свідоцтва про право на власність від 07.11.2019 № 17539 недійсним - відсутні.

Водночас, як встановлено судом, факт закріплення Позивачем будівлі трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) на праві оперативного управління за Відповідачем-1, останнім не заперечується, доказів передання спірного об'єкту нерухомості у власність останнім до суду не надано.

Як вбачається з ч.2 ст.137 Господарського кодексу України, особливість права оперативного управління полягає в тому, що саме власник майна здійснює контроль за використанням та збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і за потреби має право вилучати майно у суб`єкта господарювання - оперативного управителя та передавати його іншій особі.

Видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (в редакції видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у пункті 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах КГС ВС від 27.06.2018 №925/797/17, від 10.04.2018 № 927/849/17, від 03.04.2018 № 917/927/17.

Враховуючи оспорювання права позивача на визнання права комунальної власності на нерухоме майно, що є предметом спору, неможливість позивачем, внаслідок позбавлення його правомочностей власника, використовувати майно, для виконання основних функцій відповідно до покладених на нього завдань, суд дійшов висновку про наявність права (охоронюваного законом інтересу) позивача, яке підлягає захисту.Згідно з приписами ст.ст.316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню(ст.386 Цивільного кодексу України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються законом власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою органів місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ч. 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальної громади і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

За змістом статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган.

Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності (ч.3 ст. 137 ГК України).

З огляду на викладене вище, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про визнання за ним права комунальної власності на нерухоме майно - будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А).

Окрім цього, позивач просить оскаржуване свідоцтво про право власності від 07.11.2019 № 17539 не скасувати, а визнати недійсним.

Суд зазначає, що позовна вимога визнати свідоцтво про право власності недійсним визнається належним способом захисту порушеного права. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється. Участь органів державної влади та органів місцевого самоврядування як співвідповідачів (якщо позивач вважає їх винними у порушенні своїх прав) у такому спорі не змінює його приватноправового характеру ( правова позиція ВП ВС, викладена у постанові від 20.03.19р. у господарській справі № 910/2987/18).

Право позивача, який вважає себе власником нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру прав відомостей про наявність права власності іншої особи. Тому спір про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (ч. 2 статті 26 Закону № 1952-IV) стосується права цивільного (правова позиція ВП ВС, викладена у постанові від 16.10. 18 року у господарській справі № 914/870/17 ).

З огляду на викладене вище, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 07.11.2019 № 17539, що видане приватному підприємству «САФІТЕЛЬ ЛЮКС» на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А).

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо доказової обґрунтованості та наявності підстав для задоволення позовних вимог Київської міської ради.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги позивача задоволені у повному обсязі, суд покладає на відповідачів судовий збір у розмірі 4936,00 грн., сплачений за подання позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Київської міської ради задовольнити.

2. Визнати право комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, код ЄДРГІОУ 22883141) на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00, загальною площею 62,9 кв.м на вул. Некрасівській, 4-Б у м. Києві;

3. Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 07.11.2019 № 17539 видане приватному підприємству «САФІТЕЛЬ ЛЮКС» (місцезнаходження: 69084, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Карпенка-Карого, будинок 60, кімната 19, ідентифікаційний код юридичної особи 34975803), посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Наталією Олександрівною на будівлю трансформаторної підстанції ТП-1114 (літера А) загальною площею 62,9 кв.м на вул. Некрасівській, 4-Б, у м. Києві, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

4. Стягнути солідарно з Акціонерного товариства "К. ЕНЕРГО" (вул. Енергетиків, буд. 34, м. Курахове, Мар''їнський район, Донецька область, 85612; ідентифікаційний код юридичної особи 00131305) та Приватного підприємства "САФІТЕЛЬ ЛЮКС" (69084, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Карпенка-Карого, будинок 60, кімната 19, ідентифікаційний код юридичної особи 34975803) на користь Київської міської ради 4936,00 грн. - судового збору.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 22.06.2020

Суддя М.О. Лиськов