ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/1037/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Нива", с.Волохів Яр
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій", смт.Васищеве Харківської області
про стягнення 1318183,67 грн.
за участю представників:

позивача - Циганенко О.П. (адвокат, ордер АХ №1013023 від 03.04.2020 року);

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Селянське (фермерське) господарство "Нива" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій" про стягнення 1318183,67грн. Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договорів поставки №0084Ск від 12.10.2018 року та №0071СК від 28.10.2019 року, та неповної оплати за поставлений позивачем товар.

Позивач у судовому засіданні 16.06.2020 року позов підтримував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідач відзив на позов не подав, позовних вимог не заперечив.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини одним із критеріїв розумного строку розгляду справ є належна поведінка заявника, яка не повинна становити умисного затягування розгляду справи у відповідній державі.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 4 статті 13 ГПК України закріплено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд вирішує спір за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Між СЕЛЯНСЬКИМ (ФЕРМЕРСЬКИМ) ГОСПОДАРСТВОМ «НИВА» (надалі- Позивач) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВАСИЩЕВСКИЙ ЗАВОД РОСЛИННИХ ОЛІЙ» (надалі - Відповідач) укладено договір поставки № 0084СК від 12 жовтня 2018 року.

На виконання вказаного договору між сторонами договору була укладена специфікація №3 від 15.03.2019 року, у відповідності до умов якої Позивач, згідно з видатковими накладними № РН-0000006 від 16.03.2019 року на суму 383177,18 грн., № РН-0000007 від 18.03.2019 року на суму 751624,33 грн., № РН-0000008 від 19.03.2019 року на суму 377874,37 грн., поставив на адресу Відповідача соняшник врожаю 2018 року, всього на загальну суму 1 512 675,88 гривень.

Згідно з п.2.3 договору та п.5 специфікації №3, оплата отриманої продукції здійснюється протягом 20 банківських днів з моменту отримання Покупцем продукції та залишок вартості продукції сплачується протягом трьох банківських днів з моменту реєстрації податкової накладної.

Таким чином, у відповідності до умов договору та специфікації №3, Відповідач зобов`язаний був сплатити всю вартість стриманої продукції до 16 квітня 2019 року, але цього не зробив, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість у розмірі 912675,88 грн.

В подальшому, Відповідач 11 травня 2019 року сплатив в рахунок боргу 170000,00 грн.

У зв`язку з зазначеними обставинами, Позивач 25 листопада 2019 року звернувся до Відповідача з Претензією, де вимагав погашення боргу за поставлену продукцію в сумі 742675,88 гривень.

Також, між сторонами було підписано акт звірки за період з 12.10.2018 року по 04.11.2019 року, відповідно до якого заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 742675,88 грн.

Крім того, в листі від 27 листопада 2019 року Відповідач підтвердив зазначену заборгованість в розмірі 742675,88 гривень.

В подальшому Відповідач частково сплачував кошти за отриману продукцію, а саме: 06.12.2019 року -100000,00 грн.; 26.12.2019 року -150000,00 грн.

Отже, станом на момент звернення до суду прострочена заборгованість за договором №0084 СК від 12.10.2018 року та специфікації №3 склала 492675,88 грн.

Крім того, між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки №0071СК від 28 жовтня 2019 року на поставку соняшника врожаю 2019 року.

На виконання вказаного договору між сторонами була укладена специфікація №1 від 30.10.2019 року, у відповідності до умов якої Позивач, згідно з видатковою накладною №24 від 01.11.2019 року поставив на адресу Відповідача товар на суму 628740,00 грн. з ПДВ.

В той же час, за наслідками прийняття продукції Відповідачем вартість продукції була знижена і становила 628488,00 грн.

Згідно з п.2.3 договору та п.4 специфікації №1, оплата отриманої продукції здійснюється протягом 8 банківських днів з моменту отримання Покупцем продукції.

Таким чином, у відповідності до умов договору та специфікації, Відповідач зобов`язаний був сплатити всю вартість отриманої продукції до 13 листопада 2019 року, але цього не зробив, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість у розмірі 628488,00 гривень.

В подальшому, Відповідач 26 листопада 2019 року сплатив в рахунок боргу 100000,00 грн.

Отже, станом на момент звернення до суду прострочена заборгованість Відповідача за зобов`язаннями з оплати отриманої продукції згідно з договором поставки №0071СК від 28 жовтня 2019 року та специфікації №1 складає 528488,00гривень.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно із положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За своєю правовою природою договір №0084Ск від 12.10.2018 року та договір №0071СК від 28 жовтня 2019 року є договорами поставки, за якими продавець (постачальник, позивач), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця (відповідача) для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договорами виконав та товар поставив, що підтверджується накладними (а.с.16-19, 28), проте відповідач повну оплату не здійснив.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення оплати за поставлений товар за договором №0084СК від 12.10.2018 року та специфікації №3 в розмірі 492675,88 грн. та за договором поставки №0071СК від 28.10.2019 року та специфікації №1 в розмірі 528488,00 грн. підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені судом встановлено наступне.

Згідно з п.6.2 договорів Покупець несе відповідальність за прострочку оплати продукції у розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки.

Відповідно до положень ст.230 ГК України, ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Перевіривши періоди нарахування та розрахунок позивача по нарахуванню пені, суд вважає його обґрунтованим та вірним, а вимоги по її стягненню такими, що підлягають задоволенню повністю в сумі 206096,87 грн. пені за договором поставки №0084СК від 12.10.2018 року та специфікації №3, та в сумі 53164,94 грн. пені за договором поставки №0071СК від 28.10.2019 року та специфікації №1.

Щодо 3% річних та інфляційних судом встановлено наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, умови укладеного Договору та порушення виконання зобов`язання відповідачем, позивачем за спірний період було нараховано: за договором поставки №0084СК від 12.10.2018 року - 11763,18 грн. інфляційних, 19722,66 грн. 3% річних; за договором поставки №0071СК від 28.10.2019 року та специфікації №1 - 6272,14 грн. 3% річних.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню 3% річних та інфляційних, суд вважає їх обґрунтованими, а вимоги по їх стягненню такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, підсумовуючи викладене та враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог, які підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, а відтак, позов підлягає задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір.

Щодо адвокатських витрат судом встановлено наступне.

30.03.2020 року між позивачем та адвокатським бюро "Олексія Циганенко" укладено договір про надання правничої допомоги (а.с.32), згідно з яким ціна договору складає 20000,00 грн.

16.06.2020 року позивачем надано до суду заяву про долучення до справи копій акту надання правничої допомоги від 16.06.2020 року та доказів оплати 20000,00 грн. позивачем правничої допомоги.

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до справи.

Відповідно ч.1,2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та в надання інших видів правової допомоги клієнту.

Судова практика свідчить, що українські суди, здійснюючи розподіл витрат на послуги адвоката, керуються практикою Європейського суду з прав людини. У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 p., Гімадуліна та інші проти Україїни від 10.12.2009р., "Двойних проти України" від 12.10.2006 p., Меріт проти України від 30.03.2004 p., East/West Jinnee Limited проти України від 23.01.2014 p. ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі Неймайстер проти Австрії було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення Неймайстер проти Австрії).

Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.4 ст.129 ГПК України судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та повне задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість та стягнення з відповідача 20000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 126, 129, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій" (місцезнаходження: 62495, Харківська обл., Харківський р-н, смт.Васищеве, вул.Овочева,13; ) на користь Селянського (фермерського) господарства "Нива" (місцезнаходження: 63552, Харківська обл., Чугуївський р-н, с.Волохів Яр, вул.Річна, буд.5; код ЄДРПОУ 22668,67грн., з яких:

- за договором поставки №0084СК від 12.10.2018 року та специфікації №3: 492675,88 грн. боргу, 206096,87 грн. пені, 11763,18 грн. інфляційних, 19722,66 грн. 3% річних;

- за договором поставки №0071СК від 28.10.2019 року та специфікації №1: 528488,00 грн. боргу, 53164,94 грн. пені, 6272,14 грн. 3% річних,

а також 19772,76 грн. судового збору, 20000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "26" червня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт