ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2020 р. Справа№ 911/2950/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Поляк О.І.

Дідиченко М.А.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа"

на рішення господарського суду Київської області від 10.03.2020 р. (повний текст складено 23.03.2020 р.)

у справі № 911/2950/19 (суддя - Черногуз А.Ф.)

за позовом Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа"

до приватного акціонерного товариства "Київобленерго"

про визнання незаконним відключення від джерел електропостачання,-

В С Т А Н О В И В:

Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" (далі - ВРКП "Вишгородтепломережа") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до приватного акціонерного товариства "Київобленерго" (далі - ПрАТ "Київобленерго") про визнання незаконним відключення від джерел електропостачання адміністративної будівлі по вул. Кургузова, 3-В в м. Вишгороді.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на адресу позивача від Київобленерго надійшло повідомлення № від 03.10.2019 р. про можливе припинення подачі електроенергії за договором № 220022662 від 01.01.2019 р., у разі несплати авансового платежу у розмірі 0,00 грн., а 06.11.2019 р. о 15:00 представниками Вишгородського районного підрозділу ПрАТ "Київобленерго" було проведено відключення адміністративної будівлі позивача від електропостачання. Вважаючи відключення незаконним, позивач просив визнати ці дії незаконними.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.03.2020 р. у справі № 911/2950/19 у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, тобто предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав та не призводить до відновлення права і законних інтересів позивача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Умотивовуючи доводи апеляційної скарги і заперечуючи висновки суду першої інстанції, апелянт вважав, що обрав належний спосіб захисту, який відновлює його порушене право, оскільки відповідачем порушено права позивача та протиправно відключено від постачання електроенергії з підстав несплати авансового платежу, що не передбачено умовами договору. Водночас, скаржник стверджував, що у відповідності до пункту 7.11 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 р., відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання, а отже примусове виконання рішення за заявленими вимогами у разі їх задоволення не проводиться і висновок суду про унеможливлення примусового виконання рішення суду органами виконавчої служби є помилковим.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2020 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Поляк О.І., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 03.06.2020 р.

Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2020 р., у зв`язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці, для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Поляк О.І., Дідиченко М.А.

У судовому засіданні, що відбулось 03.06.2020 р., позивач просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказував на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, 30.09.2011 р. між публічним акціонерним товариством "АЕС Киїобленерго" (змінено на приватне акціонерне товариство "Київобленерго") (постачальник) та Вишгородським районним комунальним підприємством "Вишгородтепломережа" (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії № 220022662 (далі - договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 4 832 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору точка продажу електричної енергії встановлюється сторонами згідно "Акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін", що є невід`ємною частиною договору.

Під час виконання умов договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України та правилами користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ) (пункт 2.1 договору).

Згідно пунктів 2.3.3, 2.3.4 договору споживач зобов`язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 "Порядок розрахунків за активну електроенергію" та додатку № 6 "Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії та форма звіту споживача про покази приладів обліку". Здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача, згідно з умовами додатку № 5 (5а) "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії".

Постачальник має право отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за врегульованим тарифом, на умовах передбачених в додатку № 4 "Порядок розрахунків за активну електроенергію", за компенсацію перетікання реактивної електричної енергії, на умовах передбачених в додатку № 5 (5а) "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії", та інші платежі обумовлені цим договором. Обмежувати або припиняти постачання електричної енергії споживачу згідно з умовами розділу 6 цього договору відповідно до порядку передбаченого ПКЕЕ (пункти 3.1.1, 3.1.2 договору).

За умовами пунктів 3.2.2, 3.2.3 договору споживач має право вимагати відшкодування збитків, завданих споживачу внаслідок порушення постачальником умов цього договору в порядку, визначеному чинним законодавством України. Вимагати поновлення постачання електричної енергії у встановленому порядку після усунення порушень, якщо припинення електропостачання відбулося без розірвання цього договору.

За внесення платежів, передбаченими пунктами 2.3.3-2.3.4 договору порушення термінів, визначених в додатку № 4 "Порядок розрахунків за активну електроенергію", споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума зазначається у розрахунковому документі окремим рядком (пункт 4.2.1 договору).

Пунктом 6.1.3 договору визначено, що електропостачання споживача може бути обмежено або припинено постачальником з повідомленням позивача не пізніше ніж за три робочі дні у разі:

- відсутності у споживача персоналу для обслуговування електроустановок або договору на обслуговування електроустановок;

- споживання електроенергії споживачем після закінчення строку дії цього договору;

- недопущення споживачем посадових осіб органів, на яких покладено відповідні обов`язки згідно з чинним законодавством, до власних електроустановок або розрахункових засобів обліку електроенергії;

- несплати споживачем відповідних платежів у терміни, встановлені додатком № 4 "Порядок розрахунків за активну електроенергію";

- невиконання обґрунтованих вимог постачальника щодо встановлення засобів диференційованого (погодинного) обліку електричної енергії та локального устаткування збору і обробки даних.

Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2012 р. та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії, або перегляд його умов. Договір продовжує діяти до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, які виникли відповідно до даного договору (пункт 9.4 договору).

28.12.2018 р. позивач приєднався до договору про постачання електричної енергії споживачу в редакції, що діє з 01.01.2019 р.

За твердженням позивача, на його адресу надійшло повідомлення № від 03.10.2019 р. про можливе припинення подачі електроенергії за договором № 220022662 від 01.01.2019 р. у разі несплати авансового платежу у сумі 0,00 грн., а 06.11.2019 р. о 15:00 год. відбулось відключення адміністративної будівлі від електропостачання.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач заявив позов до суду.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що припинення електропостачання відбулось у зв`язку з наявною у позивача перед відповідачем заборгованістю у розмірі 308 407,62 грн., яка складалась з: 850,91 грн. заборгованості з оплати реактивної електричної енергії; 94 712,67 грн. пені; 174 925,57 грн. інфляційних втрат; 22 663,45 грн. 3 % річних; та 15 255,02 грн. за розподіл електричної енергії.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд, шляхом відкриття провадження у справах, здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Предметом позову не може бути встановлення обставини, зокрема, обов`язок оформлення документів, які виступають доказами у справі.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Обраний позивачем спосіб захисту права про визнання незаконним відключення від джерел електропостачання адміністративної будівлі ВРКП ''Вишгородтепломережа'' по вул. Кургузова, 3-В, в м. Вишгороді, не може бути самостійним предметом позову, оскільки задовольнивши таку вимогу, суд не здійснить захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин та не відновить порушене право на отримання послуг з енергопостачання. Вказана вимога, у разі її задоволення, не може бути виконана в порядку виконавчого провадження.

Питання правомірності або неправомірності дій відповідача, яке фактично ставиться позивачем при зверненні до суду із даною позовною вимогою, підлягає дослідженню судом у розрізі питання обґрунтованості позовних вимог у частині стягнення збитків, оскільки відноситься до складу цивільного правопорушення, або в частині вимог про поновлення електропостачання. Окрема констатація судом факту наявності у діях відповідача протиправної поведінки у вигляді окремої позовної вимоги не відповідає способам захисту порушеного права, так як безпосередньо не спрямоване на відновлення порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.10.2018 р. у справі № 916/49/18.

Відтак, обраний позивачем спосіб захисту не сприяє ефективному відновленню порушеного права позивача та є неналежним способом захисту прав у розумінні частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України та має ознаки заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Окрім того, заявлений позивачем спосіб захисту прав та інтересів є неефективним, адже судовий акт не може бути реально виконаним, у тому числі шляхом примусового його виконання органами державної виконавчої служби. Судовий акт має бути не лише законним, але й таким, що може бути реально виконаним, у результаті чого досягається позитивний ефект та дійсне відновлення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Водночас, апелянтом помилково здійснено посилання на п. 7.11 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 р. (далі - ПРРЕЕ, Правила), оскільки відповідні положення розповсюджуються на спірні питання порушення Правил та/або умов договорів споживачем. Предметом позову у цій справі є порушення Правил саме постачальником - ПрАТ "Київобленерго", таким чином пункт 7.11 Правил до відповідних правовідносин не може бути застосованим.

Абзацом 4 п. 7.11 ПРРЕЕ визначено, що на період розгляду судом спірних питань щодо порушення споживачем цих Правил та/або умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами, припинення електропостачання такого споживача, пов`язане з оскаржуваним фактом порушення, не здійснюється за умови своєчасного надання споживачем до моменту відключення відповідної ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду. Відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання.

Враховуючи наведене, позивачем при заявлені до суду невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи і підстави позовних вимог та відповідні заперечення відповідача не досліджуються з огляду на встановлення факту обрання позивачем неналежного способу захисту прав та інтересів. Відповідні доводи та заперечення щодо них можуть бути предметом розгляду, зокрема, при зверненні позивача з позовом, який буде спрямованим на реальний захист порушених прав.

Твердження апелянта, які викладені ним в апеляційній скарзі, встановлених обставин не спростовують, а тому судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" на рішення господарського суду Київської області від 10.03.2020 р. у справі № 911/2950/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 10.03.2020 р. у справі № 911/2950/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/2950/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.06.2020 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді О.І. Поляк

М.А. Дідиченко