РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020Справа № 910/1924/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біграйт Інвест" (вул. Артилерійська, 10, офіс 21, м. Миколаїв, 54001)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" (пров. Тараса Шевченка, 13, кв. 39, м. Київ, 01001)

про стягнення 812 794,20 грн,

Представники сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Глова Н.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Біграйт Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" про стягнення 812 794,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару за договором поставки № 19/03 від 01.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 № 910/1924/20 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

24.02.2020 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/1924/20, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи № 910/1924/20 призначити на 23.03.2020.

18.03.2020 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

24.03.2020 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою Кабінетом Сіністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211, з урахуванням Указу Президента України №87/2020 від 13.03.2020 щодо введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, судове засідання 23.03.2020 не відбулося. Відповідне оголошення було розміщено на офіційному веб-сайті суду та на сторінці суду в мережі Facebook.

15.04.2020 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2020 судове засідання у справі № 910/1924/20 призначено на 18.05.2020.

05.05.2020 через відділ діловодства суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, обґрунтоване пролонгацією карантину Кабінетом Міністрів України.

В судове засідання 18.05.2020 представники сторін не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2020 відкладено судове засідання на 15.06.2020.

28.05.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

В судове засідання 15.06.2020 з`явився представник відповідача, який заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. При цьому, 15.06.2020 позивач направив на електронну пошту суду клопотання про розгляд справи без представника позивача та підтримання позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки позивача було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає, що справа може бути розглянута по суті.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15.06.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Біграйт Інвест" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" (покупець) укладено договір поставки № 19/03, (надалі також - договір), за умовами п. 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити й передати у власність, а Покупець прийняти й оплатити - макуху соняшникову, ріпакову та соєву, шрот соняшниковий та соєвий, олія соєва та соняшникова, соя полножировая (виробництва Україна), іменовані надалі "Товар".

Відповідно до п. 1.2 договору, найменування, асортимент, вартість за одиницю, кількість, якість, умови поставки, строк оплати товару Покупцем обмовляється в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного Договору, та товарно-супровідних документах на кожну окрему партію Товару.

За приписами пунктів 3.1-3.3 договору, поставка Товару здійснюється автомобільним транспортом на умовах FCA склад Покупця відповідно до

Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС-2010 чи інших умов, визначених в Специфікаціях. Дата та умови поставки, найменування та кількість кожної окремої партії Товару визначаються в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного Договору.

У момент поставки на кожну партію товару Постачальник зобов`язаний надати Покупцеві наступні документи: товарно-транспортну накладну, видаткову накладну, податкову накладну, якісне посвідчення чи сертифікат якості заводу виробника, рахунок. У вилажу не надання якісного посвідчення або сертифікату якості заводу-виробника, рахунок. У випадку не надання якісного посвідчення або сертифікату якості заводу-виробника, Постачальник зобов`язаний компенсувати Покупцю понесені витрати на отримання сертифікату якості чи якісного посвідчення у відповідному органі/установі у розмірі 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн. за кожну партію товару, не підтверджену даними документами. У цьому випадку Постачальник зобов`язується перерахувати на рахунок Покупця компенсацію протягом 3-х (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку, або шляхом зменшення вартості Товару на вартість послуг з отримання сертифікату якості чи якісного посвідчення у відповідному органі/установі у розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн. за кожну партію товару не підтверджену сертифікатом якості.

Приймання по кількості (маса брутто/нетто) проводиться на вагах Покупця (у пунктах прийому Товару). Підписання Покупцем товарно-транспортної накладної без зауважень та розбіжностей свідчить про те, що у Покупця відсутні претензії по кількості Товару.

Згідно з пунктами 4.1-4.2 договору, ціна по кожному найменуванню і на кожну партію Товару вказується у Специфікаціях до даного Договору та в накладних на кожну партію Товару. Зміна ціни Товару допускається за узгодженням сторін.

Оплата за Товар проводиться Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на умовах, визначених у Специфікації до даного Договору.

У п. 5.2 договору сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати, за поставлений товар Покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до пунктів 8.1-8.2 договору, даний договір набуває сили з моменту його підписання уповноваженими на те особами й діє до 31 грудня 2018 року. Після підписання даного договору всі попередні переговори вважаються недійсними.

Якщо за один календарний місяць до закінчення строку дії даного Договору, Сторони письмово не повідомлять одна одну про намір його розірвати або змінити, даний Договір вважається продовженим (пролонгованим) на тих же умовах на наступний календарний рік.

У Специфікації № 1 від 01.02.2019 до договору постачальник і покупець прийшли до згоди про продаж партії товару на наступних умовах:

1. Найменування товару: масло соєве (виробництво Україна).

2. Кількість товару: 20 (двадцять) тонн +/-10%.

3. Ціна товару-становить 19 600,00 гривень за 1 тонну, у тому числі ПДВ 20 % - З 266,67 грн.

4. Сума поставки по специфікації становить: 392 000,00 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 65 333,33 грн.

5. Порядок оплати: Покупець здійснює оплату за Товар на протязі 14 (чотирнадцяти) банківських діб, після отримання Товару, але після реєстрації податкових накладних в реєстрі ЄРПН, згідно виставленого рахунку від постачальника.

6. Строк поставки: до 06.02.2019 р.

7. Датою поставки вважається дата фактичного одержання товару Покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної й відміток Покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній.

8. Умови поставки: поставка здійснюється на умовах СРТ за адресою: Житомирська обл., с. Піски.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними №2 від 04.02.2019 на суму 347 312,00 грн, №6 від 23.02.2019 на суму 375 600,00 грн. Однак, відповідач частково виконав свої зобов`язання з оплати за договором, у зв`язку з чим його заборгованість становить 627 112,00 грн. Ураховуючи прострочення оплати, поряд з сумою осиного боргу позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 185 682,20 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що позивач не надав належних доказів оформлення товарно-транспортних накладних, і як наслідок, належного оформлення процесу поставки товару, а також - доказів здійснення поставки товару на 375 600,00 грн в межах основного договору, і як наслідок, визначення строків оплати по даному обсягу товару. У зв`язку з цим для відповідача строк оплати продукції не настав. Також відповідач зазначає, що нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за договором є безпідставним. Крім того, на думку відповідача, заявлені позивачем витрати у розмірі 8 000,00 грн на забезпечення свого представника в судові засідання не відповідають дійсності, оскільки позивачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували їх реальність.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2019 позивач поставив, а відповідач в свою чергу прийняв олію соєву вартістю 347 312,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №2 від 04.02.2019 на суму 347 312,00 грн, а також товарно-транспортною накладною № 0402 від 04.02.2019 на суму 347 312,00 грн та податковою накладною № 2 від 04.02.2019.

Крім того, 23.02.2019 позивач поставив, а відповідач в свою чергу прийняв сою вартістю 375 600,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №6 від 23.02.2019 на суму 375 600,00 грн, а також товарно-транспортною накладною № 23 від 23.02.2019 на суму 347 312,00 грн та податковою накладною № 6 від 23.02.2019.

Відповідно до поданих позивачем платіжних доручень, поставка сої (за накладною №6 від 23.02.2019) була частково оплачена відповідачем на суму 95 800,00 грн.

Відповідач в свою чергу підтвердив поставку олії соєвої на суму 347 312,00 грн відповідно до умов погодженої Специфікації № 1 за договором поставки № 19/03 від 01.02.2019. Проте щодо поставки сої на суму 375 600,00 грн відповідач стверджує, що вона відбулась у позадоговірному порядку, оскільки сторонами не було погоджено специфікацію на цю поставку.

Однак, з указаними доводами відповідача суд не погоджується, оскільки наявні в матеріалах справи документи свідчать про протилежне, а саме, про те, що поставка сої за накладною №6 від 23.02.2019 відбулась саме на виконання умов договору поставки № 19/03 від 01.02.2019.

Так, по-перше, умовами договору передбачена поставка сої (п. 1.1), по-друге, у видатковій накладній №6 від 23.02.2019 міститься посилання на договір поставки, по-третє, у платіжних дорученнях відповідач сам вказував у призначенні платежу: «за сою з-но договору № 19/03 від 01.02.19».

Суд зазначає, що відсутність погодженої між сторонами специфікації на поставку сої на суму 375 600,00 грн не є безумовним свідченням відсутності між сторонами відносин з поставки сої саме за договором.

Отже, за переконанням суду, спірні поставки відбулися саме за договором.

При цьому, зобов`язання з оплати олії соєвої на суму 347 312,00 грн за видатковою накладною №2 від 04.02.2019 відповідач мав виконати до 22.02.2019 (включно), з огляду на п. 5 Специфікації № 1.

Натомість, зобов`язання з оплати сої на суму 375 600,00 грн за видатковою накладною №6 від 23.02.2019 відповідач мав виконати в цей же день після оформлення видаткової накладної - 23.02.2019, з огляду на ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, яка підлягає застосуванню у даному випадку.

Так, відповідно до наведеної норми, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Разом з тим, у п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 вказано, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Однак, за поставлений товар відповідач розрахувався частково, а саме, за сою на суму 95 800,00 грн, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями.

Належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості перед позивачем у розмірі 627 112,00 грн до матеріалів справи не подано.

За наведених обставин суд зазначає, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не здійснив оплату поставленого товару у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 627 112,00 грн, факт існування якої належним чином доведений та відповідачем у встановленому порядку не спростований.

Отже, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 627 112,00 грн підлягають задоволенню.

Поряд з сумою основного боргу позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 185 682,20 грн.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції. (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань")

У п. 5.2 договору сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати, за поставлений товар Покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до розрахунку пені за прострочення оплати товару на суму 347 312,00 грн, позивачем здійснено такий розрахунок з 05.03.2019 по 03.02.2020.

Суд зазначає, що при здійсненні вказаного розрахунку позивач неправильно визначив початок періоду прострочення відповідача, який починається 23.02.2019, а не 05.03.2019, та не врахував встановлений пунктом 6 статті 232 ГК України обмежений строк нарахування штрафних санкцій.

У зв`язку з цим, за перерахунком суду пеня за прострочення оплати соєвої олії за накладною №2 від 04.02.2019 за період з 23.02.2019 по 23.08.2019 становить 60 860,48 грн.

Відповідно до розрахунку пені за прострочення оплати сої на суму 279 800,00 грн, позивач здійснив такий розрахунок з 19.03.2019 по 03.02.2020, не врахувавши також встановлений пунктом 6 статті 232 ГК України обмежений строк нарахування штрафних санкцій.

При визначенні правильного періоду та суми прострочення суд враховує, що остання оплата сої відповідачем була здійснена 08.04.2019 на суму 100 000,00 грн, з яких 98 500,00 грн було зараховано в рахунок оплати за накладною №6 від 23.02.2019.

Отже, правильним періодом прострочення відповідача у даному випадку є періоди з 24.02.2019 по 07.04.2019 (борг 375 600,00 грн) та з 08.04.2019 по 08.10.2019 (борг 279 800,00 грн).

Однак, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог, то відповідно до визначеного позивачем початку періоду прострочення та суми боргу пеня підлягає нарахуванню за період з 19.03.2019 по 08.10.2019 на суму 279 800,00 грн.

У зв`язку з цим, за перерахунком суду пеня за прострочення оплати сої за накладною №6 від 23.02.2019 за період з 19.03.2019 по 08.10.2019 становить 54 143,22 грн.

Отже, вимоги про стягнення пені слід задовольнити частково на загальну суму 115 003,70 грн.

При цьому, суд розглянув та відхилив заперечення відповідача проти позову як безпідставні та такі, що спростовуються наведеними вище судом обставинами та висновками.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Поряд з викладеним, позивач також заявив до стягнення 8 000,00 грн як суми витрат на забезпечення представника позивача в судові засідання (приблизно 4).

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Однак, оскільки позивачем не подано жодних доказів на підтвердження заявлених витрат, такі витрати розподілу та відповідно покладенню на відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" (пров. Тараса Шевченка, 13, кв. 39, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 40969842) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Біграйт Інвест" (вул. Артилерійська, 10, офіс 21, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 41719639) борг у розмірі 627 112,00 грн, пеню у розмірі 115 003,70 грн та судовий збір у розмірі 11 131,73 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 22.06.2020

Суддя Т. Ю. Трофименко