ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" червня 2020 р. Cправа № 902/1108/19

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко О.І.,

представників:

відповідача - Комара О.Г.,

у відсутності позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ" (вул. Академіка Заболотного, буд. 154-Д, м. Київ, 03143)

до: Фізичної особи - підприємця Палажченка Миколи Миколайовича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 99699,6 грн,

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ" подано позов до Фізичної особи - підприємця Палажченка Миколи Миколайовича про стягнення 99699,60 грн.

Ухвалою суду від 28.12.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/1108/19 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.01.2020.

Під час підготовчого провадження у справі, строк якого протокольною ухвалою від 11.02.2020 судом з власної ініціативи продовжено на 30 днів, учасники процесу скористалися правом на подання заяв по суті справи.

На позовну заяву відповідач надав відзив (а.с. 54-122), позивач - відповідь на відзив (а.с.128-133) та відповідач, в свою чергу, заперечення на відповідь на відзив (а.с. 136-140).

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 26.03.2020, а згодом розгляд справи відкладено до 21.04.2020, потім до 13.05.2020 внаслідок задоволення відповідних клопотань представника позивача.

В ході проведення розгляду справи по суті на підставі відповідного клопотання представника позивача останньому було забезпечено участь у судовому засіданні 13.05.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, про що постановлено відповідну ухвалу.

Під час судового засідання 13.05.2020 судом досліджено електронні докази, зокрема, електронне листування між сторонами та листування в месенджері Viber, про що зафіксовано у протоколі судового засідання.

За результатами проведеного судового засідання 13.05.2020 судом оголошено перерву в межах розгляду справи по суті до 16.06.2020, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

16.06.2020 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із триваючим карантином та зростанням рівня захворюваності гострою респіраторною хворобою COVID-19 з метою безпосередньої участі у судовому засіданні.

У судове засідання 16.06.2020 з`явився представник відповідача, позивач явки уповноваженого представника не забезпечив. Останній про дату час та місце розгляду справи був повідомлений у судовому засіданні 13.05.2020, що підтверджується протоколом та технічним записом вказаного судового засідання.

Обізнаність позивача про призначення слухання справи на 16.06.2020, зокрема, підтверджується змістом клопотання останнього №16-06/20 від 16.06.2020 про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, дослідивши вказане клопотання, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з підстав необґрунтованості, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі. При цьому суд враховує, що частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зокрема, за приписами п.2 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Слід зауважити, що розгляд справи по суті двічі відкладався внаслідок задоволення відповідних клопотань представника позивача, згодом оголошено перерву у судовому засіданні. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 42 ГПК України, зокрема, щодо виявлення поваги до суду та до інших учасників судового процесу; сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; обов`язку подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Більше того, представник позивача в попередньому судовому засіданні брав участь в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду, тому він не був позбавлений можливості заявити повторно аналогічне клопотання для участі у судовому засіданні 16.06.2020.

Окрім цього, суд враховує ту обставину, що позивача протягом розгляду справи представляли різні представники-адвокати, у тому числі місцем проживання яких є місто Вінниця.

З огляду на викладене, суд не враховує доводи позивача щодо неможливості забезпечити участь повноважного представника з причин карантинних обмежень у державі.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив у повному обсязі з підстав та обставин викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив.

В якості підстав заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 10.09.2019 за платіжним доручення № 8736 позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 99 699,60 грн, з призначенням платежу: "За мішки паперові згідно рахунку № СФ-656 від 30.08.2019, у т.ч. ПДВ 20% - 16 616,60 грн". Попри сплату вказаних коштів, між сторонами так і не було укладено договору поставки, у зв`язку з відсутність згоди щодо істотних умов договору, зокрема, але не виключно - макету поліграфічної продукції, типу мішка, виробника та якості паперу, ціни мішка. Не зважаючи на відсутність погодження зі сторони позивача макету поліграфічної продукції, відповідач розпочав друк поліграфічної продукції, яка не відповідає корпоративному стилю ТОВ "ЄВРОСЕМ".

З метою вирішення спору у позасудовому порядку позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, яку останній залишив без задоволення.

З огляду на відмову відповідача добровільно повернути кошти, позивачем подано позов про стягнення з відповідача означених коштів в судовому порядку, обравши спосіб захисту порушеного права, як повернення безпідставно набутого майна (коштів) шляхом стягнення згідно ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Суть заперечень відповідача зводиться до того, що Фізична особа - підприємець Палажченко Микола Миколайович отримав грошові кошти від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ" внаслідок виконання правочину. При цьому зміст такого правочину зафіксований в електронній переписці та полягав у виробництві і продажу відповідачем на користь позивача певного товару в погодженій кількості з погодженими характеристиками, за який позивач сплатив відповідачу узгоджену ціну, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень законодавства щодо набуття відповідачем коштів без достатніх правових підстав.

Окрім того, відповідач звертає увагу, що протягом 2016-2018 р.р. відповідач двічі виготовляв товар на замовлення позивача та взаємодія сторін забезпечувалася електронним листуванням.

Також, на думку відповідача, реагування позивача в електронній переписці шляхом узгодження кількості й номенклатури товару, прийняття до оплати та оплата рахунку на суму 99699,60 грн, шляхом прийняття до розгляду запропонованих відповідачем макетів та погодження відповідного макету товару тощо, можна визначити конклюдентними діями, що підтверджують, зокрема, факт погодження позивачем умов взаємодії між сторонами та проведення ними дій по виконанню погоджених умов.

У відповіді на відзив позивач вказує, що на підтвердження викладених відповідачем обставин щодо електронного листування та обміну документами між сторонами останнім надано неякісні паперові копії електронних доказів, внаслідок чого Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ" заявлено відповідне клопотання про витребування у Фізичної особи - підприємця Палажченка Миколи Миколайовича оригіналів електронних доказів для дослідження.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач акцентує увагу, що позивачем у відповіді на відзив не наведено будь яких мотивів визнання або відхилення викладених відповідачем заперечень на позов.

Як вказує відповідач, по суті відповідь на відзив становить клопотання про витребування оригіналів електронних доказів.

Окрім того, відповідач обґрунтовує обставини щодо авторства електронного листа від 02.09.2019 щодо погодження макету мішка Евросем та першої партії товару в кількості 10000 шт.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Шляхом електронного листування 15.08.2019 відповідач надіслав позивачу комерційну пропозицію на виготовлення мішків та згодом виставив позивачу рахунок №СФ-0000656 від 30.08.2019 на загальну суму 585039,60 грн.

02.09.2019 відповідач отримав від позивача лист з проханням взяти в роботу макет мішка Евросем, попередній макет якого додано до листа. У листі також повідомлено що в першу партію необхідно віддрукувати 10000 шт., а підсумок партії планується в кількості ще 30000 шт. до кінця року. Повідомлено, що в даному тиражі необхідно віддрукувати логотип на внутрішній стороні мішка.

На вказану партію товару відповідач виставив позивачу відкорегований рахунок-фактуру №СФ-0000656 від 30.08.2019 на суму 99699,60 грн, враховуючи замовлену кількість продукції.

09.09.2019 позивач направив відповідачу на електронну скриньку затвердження оригінал-макету мішка, просив запустити замовлення в роботу тиражем 10000 шт та гарантував оплату протягом тижня.

Платіжним дорученням №8736 від 10.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ" сплатило на користь Фізичної особи - підприємця Палажченка Миколи Миколайовича кошти в сумі 99699,60 грн з призначенням платежу - "За мішки паперові згідно рахунку №СФ-656 від 30.08.2019, т.ч. ПДВ 20% - 16616,60 грн."

Листуванням в месенджері Viber 19.09.2019 сторони погодили строки отримання виготовленої продукції. Подальша переписка між сторонами спрямована на підписання договору поставки.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач протягом 2016-2018 р.р. виготовляв товар на замовлення позивача та умови взаємодії між сторонами погоджувалися в електронному листуванні.

Разом з тим позивач стверджує, що сторонами не було укладено договору поставки у зв`язку з відсутністю згоди щодо істотних умов договору, тому сплачені відповідачу кошти в сумі 99699,60 грн набуті останнім без відповідної правової підстави, внаслідок чого Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ" заявлено про стягнення з відповідача вказаних коштів на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України. При цьому позивач звертався до відповідача про повернення сплачених коштів у досудовому порядку, однак отримав відмову щодо повернення таких коштів.

З урахуванням встановлених обставин, суд враховує таке.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. При цьому відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За умовами ч. 1 ст. 181 ГК України також допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські правовідносини щодо поставки товару, виготовленого на замовлення покупця шляхом укладення такого договору у спрощений спосіб, а дії сторін щодо направлення рахунку-фактури на оплату товару та його оплати засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. (ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ст.174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з поміж іншого внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав.

Предметом позову у даній справі є вимога обґрунтована приписами ст. 1212 ЦК України про стягнення грошових коштів, які, на думку позивача, набуті та збережені відповідачем без відповідної правової підстави, позаяк сторонами так і не було укладено договору поставки, у зв`язку з відсутністю згоди щодо істотних умов договору, зокрема, але не виключно - макету поліграфічної продукції, типу мішка, виробника та якості паперу, ціни мішка.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/468/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Так, матеріалами справи та досліджуваними судом доказами підтверджується наявність між сторонами певних правовідносин, правова кваліфікація яких вказує на ознаки правовідносин з поставки, у яких мала місце попередня оплата. Суд погоджується із доводами позивача, що мали місце певні розбіжності і складності з точки зору документального оформлення вказаних правовідносин як господарської операції.

Разом із тим сам факт наявності цих правовідносин, що стверджується відповідною сукупністю оцінених доказів, виключає інститут безпідставного збагачення, визначеного приписами ч.1.ст.1212 ЦК України.

Згідно із ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, суд дійшов висновку, що позов підлягає відмові у задоволенні з мотивів наведених вище.

При винесенні даного рішення суд врахував висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Серявін та інші проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). При цьому суд зазначає, що інші доводи позивача жодним чином не спростовують викладених судом підстав для відмови у задоволенні позову.

В силу приписів ст.129 ГПК України витрати на судовий збір підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати на сплату судового збору в сумі 1921 грн залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСЕМ".

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За приписами ч.4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (із доповненнями, внесеними відповідно до Закону України від 30.03.2020 N 540-IX) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 26 червня 2020 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - вул. Академіка Заболотного, буд. 154-Д, м. Київ, 03143;

3, 4 - відповідачу - вул. Куйбишева, буд.9, м. Вінниця, 21000; вул. Ватутіна, 141, м. Вінниця, 21011.