номер провадження справи 28/25/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2020 Справа № 908/292/20

м.Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни при секретарі Самойленко О.П. розглянув у відкритому судовому засіданні справу:

позивач за первісним позовом: товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» (юридична адреса: 49040, місто Дніпро, вул. Мукаша Салакунова, буд. 256; адреса для листування: 70600, Запорізька область, місто Пологи, вул. Державна, буд. 4)

до відповідача: державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (72250, Запорізька область, Веселівський район, с. Широке, вул. Центральна, буд. 1)

про стягнення грошових коштів

позивач за зустрічним позовом: державне підприємство «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (72250, Запорізька область, Веселівський район, с. Широке, вул. Центральна, буд. 1)

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» (юридична адреса: 49040, м. Дніпро, вул. Мукаша Салакунова, буд. 256; адреса для листування: 70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Державна, буд. 4)

про визнання недійсним п. 7.3 договору поставки сільськогосподарської техніки № 3-27/06/19 від 27.06.2019

За участю представників сторін:

від позивача: Сур Г.І., ордер №АР 1017602 від 18.06.2020, адвокат;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» з позовом до державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення 419.208,59 грн., які складаються з 265.000,00 грн. основного боргу, 30.518,46 грн. пені, 93.000,00 грн. штрафу та 30.690,13 грн. 30% річних.

Підставою для звернення з позовом зазначено неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки сільськогосподарської техніки №3-27/06/19 від 27.06.2019 щодо своєчасної та повної оплати отриманої техніки, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 265.000,00 грн. У зв`язку з порушенням строків оплати отриманої техніки позивач, приймаючи до уваги умови пунктів 7.2-7.4 договору №3-27/06/19 від 27.06.2019 та приписи діючого законодавства, нарахував до стягнення пеню, штраф та 30% річних. Позов обґрунтовано ст. ст. 193, 216, 218, 230, 231, 232 ГК України та ст. ст. 525, 526, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2020 позовну заяву передано на розгляд судді Федоровій О.В.

Ухвалою суду від 12.02.2020 позовну заяву ТОВ «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» залишено без руху. Позивачу надано десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 27.02.2020 позовну заяву ТОВ «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 28/25/20, ухвалено розглядати справу за розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи

24.03.2020 до суду надійшла зустрічна позовна заява державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» до товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТЕХІНВЕСТ" про визнання недійсним п. 7.3 договору поставки сільськогосподарської техніки № 3-27/06/19 від 27.06.2019, укладеного між ТОВ «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» та позивачем. Підставою для звернення з позовом зазначено протиправне одночасне стягнення з відповідача подвійних штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, які узгоджені в пункті 7.3 договору №3-27/06/19 від 27.06.2019. На думку позивача за зустрічним позовом, даний пункт договору суперечить приписам Цивільного кодексу України та ст. 61 Конституції України. Також позивач посилався на ст. 230 ЦК України, норми якої регулюють правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Позов обґрунтовано ст. 61 Конституції України, ст. ст. 203, 215, 230, 626-627, 536, 638, 673, 694 ЦК України, ст. ст. 180-181 ГК України.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.03.2020, зазначена зустрічна позовна заява (вхідний номер справи 865/08-07/20 від 24.03.2020) передана на розгляд судді-доповідачу Федоровій О.В., в провадженні якої перебуває справа № 908/292/20.

Ухвалою суду від 25.03.2020 зустрічну позовну заяву державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» залишено без руху. Позивачу надано десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.04.2020 прийнято зустрічний позов державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» до товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» про визнання недійсним п. 7.3 договору поставки сільськогосподарської техніки № 3-27/06/19 від 27.06.2019 до розгляду. Об`єднано первісний позов разом із зустрічним позовом в одне провадження в рамках справи № 908/292/20. Ухвалено розгляд справи №908/292/20 здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання з розгляду первісного та зустрічного позовів призначено на 05.05.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.05.2020 продовжено строк підготовчого засідання у справі №908/292/20 на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, згідно постанови №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19 із змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 №291 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України». Підготовче засідання призначено на 25.05.2020. Явку сторін визнано не обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.05.2020 закрито підготовче провадження. Справу №908/292/20 призначено до судового розгляду по суті на 19.06.2020.

18.06.2020 на адресу суду від представника ДП «ДГ «Широке» (адвокат Димитрашко Д.В.) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи по суті на іншу дату, не раніше строку карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби СOVID-19. Зазначив, що заперечує проти первісних позовних вимог з підстав, викладених у відзиві від 18.03.2020, а також підтримує та наполягає на задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним п. 7.3 договору №3-27/06/19 від 27.06.2019.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 продовжено дію карантину до 22 травня 2020 року, проте дозволено діяльність адвокатів, про що суд зазначав в ухвалі від 25.05.2020. За таких обставин, враховуючи те, що представництво відповідача в даній справі здійснюється адвокатом, участь представників сторін у розгляді справи по суті була визнана судом необов`язковою, суд не вбачає правових підстав для відкладання розгляду справи.

Судом перевірені повноваження присутнього в судовому засіданні представника позивача. З`ясовано про обізнаність уповноваженого представника позивача про права та обов`язки учасників судового процесу. Відводів складу суду не заявлено.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фіксування судового процесу за допомогою відеозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось у зв`язку з відсутністю у суду такої технічної можливості.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні 19.06.2020 підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позові. Також підтримав заперечення на зустрічну позовну заяву, які викладені у відзиві вих. №290 від 27.04.2020 (Т.1, арк.с. 129-134) та відповіді на відзив за первісним позовом від 27.04.2020 (Т.1, арк.с. 141-146). З урахуванням наведених обставин просив суд задовольнити первісний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. У відзиві на первісний позов (Т.1, арк.с. 77-79) відповідач заперечив проти стягнення з нього штрафу у розмірі 93.000,00 грн., оскільки вважає, що умови п. 7.3 договору про стягнення штрафу у розмірі 20% від вартості поставленого товару не відповідають вимогам чинного законодавства та є незаконними. Тобто на його думку договором встановлені подвійні штрафні санкції (пеня та штраф), що суперечить вимогам Цивільного кодексу України та статті 61 Конституції України, яка забороняє притягнення учасника господарських відносин до юридичної відповідальності одного виду двічі за одне й те саме правопорушення, у зв`язку з чим було ініційовано зустрічний позов. Зазначав, що одночасне стягнення пені та штрафу в повному обсязі для нього є несправедливим непомірним тягарем, враховуючи його майновий стан. Зауважував, що позивач не надав суду доказів завдання йому збитків у зв`язку з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань. Також зауважував, що порушення строків виконання зобов`язання за договором виникло внаслідок форс-мажорних обставин, а саме виняткових погодних умов: відсутність ефективних опадів, низької вологості повітря, суховійних явищ та пилових бур на території Веселівського району Запорізької області, які мали місце в період з 01.04.2019 по 23.05.2019, що підтверджується Сертифікатами Торгово-промислової палати України №3100-19-0282 та №3100-19-0286 від 19.08.2019. З урахуванням викладеного просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 50%. Також зазначив, що між відповідачем та Адвокатським бюро укладено договір про надання правничої (правової) допомоги від 15.03.2020, попередня вартість наданих юридичних послуг складає 10.000,00 грн. Остаточні докази понесених витрат на правничу допомогу будуть надані суду після розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Неявка в судове засідання 19.06.2020 року представника відповідача, належним чином повідомленого про дату та час розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті без його участі.

В судовому засіданні 19.06.2020 суд визнав наявні документи достатніми для об`єктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення та надісланий на адреси сторін.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» (постачальник, позивач у справі) та державне підприємство «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (покупець, відповідач у справі) 27.06.2019 уклали договір поставки сільськогосподарської техніки №3-27/06/19 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця сільськогосподарську техніку, надалі за текстом (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість (ціну) на умовах цього договору. Номенклатура, асортимент, кількість, ціна товару зазначаються в специфікаціях, що являються невід`ємною частиною цього договору.

Ціна договору становить загальну вартість товару, поставленого покупцю за цим договором (п. 2.1 договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що поставка товару здійснюється партіями за правилами «Інкотермс-2010» на умовах, що зазначаються в специфікаціях.

Поставка постачальником товару покупцю підтверджується видатковою накладною (п. 4.4 договору).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за товар проводиться покупцем у строк, встановлений постачальником в Специфікації на кожну партію товару, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Датою оплати партії товару вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 6.3 договору).

У відповідності до умов договору учасниками правочину підписана Специфікація №1 до договору №27/06/19 від 27.06.2019, відповідно до якої постачальник зобов`язується поставити покупцю борону дискову БДМП-4х4 у кількості 1 штуки загальною вартістю 465.000,00 грн., у тому числі ПДВ 20% 77.500,00 грн.

У зазначеній Специфікації сторонами узгоджено, що першу частину вартості партії товару за цією Специфікацією у розмірі, що складає 200.000,00 грн., у тому числі ПДВ в сумі 33.333,33 грн. покупець оплачує в день поставки товару, дата якої зазначена у видатковій накладній за підписом сторін (включно), але не пізніше наступного банківського дня. Другу частину вартості товару за цією Специфікацією у розмірі, що складає 265.000,00 грн., у тому числі ПДВ в сумі 44.166,67 грн. покупець оплачує у строк до 16 вересня 2019 року включно.

В пункті 3 Специфікації сторонами узгоджено, що поставка товару здійснюється постачальником у термін до 3 липня 2019 включно. Передача товару постачальником після надходження першої частини вартості партії товару на розрахунковий рахунок постачальника у відповідності з правилами «Інкотермс-2010» на умовах DAP за адресою: Запорізька область, Веселівський район, с. Широке.

Про факт поставки позивачем обумовленого в договорі №3-27/06/19 від 27.06.2019 товару (борона дискова БДМП-4х4 загальною вартістю 465.000,00 грн., у тому числі ПДВ 77.500,00 грн.) свідчить видаткова накладна №1364 від 03.07.2019, яка підписана обома сторонами та містить печатки підприємств.

Крім того, суду надані Акт приймання-передачі товару від 03.07.2019 та товарно-транспортна накладна №ІТІ3847 від 03.07.2019, якими також підтверджується факт поставки товару відповідачу на підставі договору поставки №3-27/06/19 від 27.06.2019.

Відповідач 03.07.2019 здійснив часткову оплату отриманого товару на суму 200.000,00 грн., про що свідчить банківська виписка.

Згідно умов Специфікації, яка є невід`ємною частиною договору остаточна оплата отриманого товару повинна була бути здійснена відповідачем до 16 вересня 2019 (включно).

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки сільськогосподарської техніки №3-27/06/19 від 27.06.2019 щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару та наявність заборгованості у розмірі 265.000,00 грн. стало підставою для звернення позивача з первісним позовом до суду.

Суд вважає за необхідне в першу чергу розглянути зустрічний позов про визнання недійсним пункт 7.3 договору поставки сільськогосподарської техніки №3-27/06/19 від 27.06.2019 та надати правову оцінку заявленим вимогам.

Оцінивши представлені документальні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 вказаної постанови судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини перша, сьома статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України)).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина друга статті 180 ГК України).

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 ГК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов`язані із його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, Касаційний господарський суд відзначає, що вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Позивач, у якості підстави для визнання п. 7.3 договору недійсним, зазначає, що договором встановлені подвійні штрафні санкції (пеня та штраф), що суперечить вимогам Цивільного кодексу України та статті 61 Конституції України, яка забороняє притягнення учасника господарських відносин до юридичної відповідальності двічі одного виду за одне й те саме правопорушення. До того ж під час укладання договору позивача за зустрічним позовом було введено в оману.

Проте, суд не погоджується з такими висновками позивача виходячи з наступного.

Згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

За приписами ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

В пунктах 2-3 статті 549 Цивільного кодексу України законодавець зазначає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як свідчать матеріали справи учасники правочину в п. 7.2 договору узгодили, що за порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої у період за який нараховується пеня) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

В пункті 7.3 договору сторонами встановлено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань понад 10 (десять) календарних днів покупець, крім пені, сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) вартості поставленого товару.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, під час укладення договору поставки сільськогосподарської техніки №3-27/06/19 від 27.06.2019 сторони діяли вільно при повному розумінні своїх дій та на власний розсуд, а сам договір вчинено у формі, встановленій законом, та був спрямований на настання реальних правових наслідків. При цьому умови пункту 7.3 договору були погоджені сторонами та не суперечать приписам законодавства

За таких обставин суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18).

Стосовно посилань позивача на навмисне ведення його оману під час укладання договору , суд наголошує на наступному.

Згідно з положеннями ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд відзначає, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 911/485/18.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 913/312/17.

При цьому, позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів наявності умислу зі сторони товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ», істотності значення обставин, щодо яких мала місце омана та самого факту обману.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, введення його в оману, тобто не довів підстави, в силу яких пункт 7.3 договору №3-27/06/19 від 27.06.2019 має бути визнано недійсним, в зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Щодо первісних позовних вимог про стягнення з державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» 419.208,59 грн., які складаються з 265.000,00 грн. основного боргу, 30.518,46 грн. пені, 93.000,00 грн. штрафу та 30.690,13 грн. 30% річних, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини сторін є господарськими та врегульовані договором поставки сільськогосподарської техніки №3-27/06/19 від 27.06.2019, який за своєю юридичною природою є договором поставки.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Аналогічний припис містить ст. 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак відповідач, покладений на нього обов`язок щодо оплати отриманого товару (борони дискової БДМП-4х4) на суму 265.000,00 грн., у встановлений договором строк, не виконав, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, доведений та підтверджується матеріалами справи.

Як зазначалося судом вище матеріали справи підтверджують факт поставки на адресу відповідача борону дискову БДМП-4х4 загальною вартістю 465.000,00 грн. Відповідач не спростував отримання зазначеного товару в рамках договору поставки №3-27/06/19 від 27.06.2019.

Також суду надані докази часткової оплати відповідачем вартості отриманого товару у розмірі 200.000,00 грн. у зв`язку з чим сума боргу склала 265.000,00 грн.

З урахуванням викладеного вимога позивача про стягнення із відповідача 265.000,00 грн. заборгованості є обґрунтованою, доведеною та задовольняється судом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Доказів виконання зобов`язань в повному обсязі у визначений умовами договору строк, відповідач суду не надав. Факт наявності заборгованості за договором №3-27/06/2019 від 27.06.2019 не спростував.

Посилання відповідача у відзиві на невиконання зобов`язання внаслідок скрутного фінансового становища товариства, судом відхилено, оскільки ДП «Дослідне господарство «Широке» ДДСДС НААН України» є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність на власний ризик, самостійно формує програму діяльності, залучає матеріально-технічні, фінансові та інші види ресурсів з метою одержання прибутку, а тому укладаючи договір №3-27/06/2019 від 27.06.2019, умовами якого визначені порядок та строки оплати отриманого товару, відповідач повинен був належним чином планувати з урахуванням виду своєї діяльності можливість виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Також судом відхиляються доводи відповідача на порушення зобов`язань за договором у зв`язку з форс-мажорними обставинами (виняткові погодні умови), оскільки надані відповідачем Сертифікати Торгово-промислової палати України підтверджує виключно наявність виняткових погодних умов на території Веселівського району Запорізької області, які мали місце у період з 01.04.2019 по 23.05.2019, в той час, як господарські правовідносини між сторонами виникли 27 червня 2019 року. З зазначеного слідує, що на момент укладання договору поставки №3-27/06/2019 відповідач був обізнаний про наявність несприятливих факторів та свідомо направив свої дії на придбання товару та взяття на себе грошових зобов`язань на умовах, взаємно визначених учасниками правочину.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до безкоштовного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.02.2020, відповідач окрім вирощування зернових культур здійснює іншу господарську діяльність в ході виконання якої отримує прибуток. Тому надані відповідачем Сертифікати Торгово-промислової палати України не підтверджують факт наявності скрутного фінансового становища та/або відсутності товарних запасів сільськогосподарського призначення, та/або відсутності коштів на рахунках.

За неналежне виконання умов договору, враховуючи пункти 7.2 та 7.3 договору, позивач нарахував до стягнення пеню за період прострочення з 17.09.2019 по 04.02.2020 у розмірі 30.518,46 грн. та 20% штрафу в розмірі 93.000,00 грн.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 216 ГК України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Приписами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося судом при оцінці зустрічного позову, сторони в пункті 7.2 договору узгодили, що за порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої у період за який нараховується пеня) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

В пункті 7.3 договору сторонами встановлено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань понад 10 (десять) календарних днів покупець, крім пені, сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) вартості поставленого товару.

Відповідно до Специфікації № 1 від 27.06.2019, яка є невід`ємною частиною договору №3-27/06/19, учасниками правочину узгоджено, що другу частину вартості партії товару, що складає 265.000,00 грн., у тому числі ПДВ в сумі 44.166,67 грн. покупець оплачує у строк до 16 вересня 2019 включно.

Оскільки відповідач доказів внесення другої частини вартості товару в узгоджені сторонами строки, а саме 16.09.2019 суду не надав, вимога позивача про нарахування пені за період з 17.09.2019 по 04.02.2020 є обґрунтованою.

Проаналізувавши норми наведеного діючого законодавства України, умови договору та додані матеріали суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок суми пені у розмірі 30.518,46 грн. є вірним та виконаним з дотриманням вказаних норм права та умов договору.

Також суд вважає правомірною вимогу щодо стягнення з відповідача 20% штрафу у розмірі 93.000,00 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання понад десяти календарних днів.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, при цьому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Отже, вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені та штрафу на 50 % з посиланням на неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договором поставки товару через незалежні від відповідача обставини, а саме форс-мажорні обставини (виняткові погодні умови), що підтверджуються Сертифікатами Торгово-промислової палати України №3100-19-0282 та №3100-19-0286 від 19.08.2019.

Правову оцінку зазначеним Сертифікатам суд надавав вище та зауважив, що дані документи не свідчать про скрутне фінансове становище відповідача та, як наслідок, наявність виняткових обставин для зменшення розміру штрафних санкції. Суд звертає увагу на те, що в Сертифікатах Торгово-промислової палати України зафіксовано факти (обставини), що виникли за два місці до укладання сторонами угоди.

До того ж згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідач є юридичною особою і відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик.

Підписавши 27.06.2019 року договір поставки №3-27/06/19, відповідач був обізнаний про існуючий порядок розрахунків та правові наслідки порушення строків розрахунку.

За приписами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріали справи не містять доказів намагання відповідача виконати зобов`язання за договором щодо погашення виниклої заборгованості починаючи з 17 вересня 2019 року та на день ухвалення судового рішення.

Інших доказів, які б підтвердили доводи відповідача про необхідність застосування судом положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України суду не надано.

З урахуванням наведеного, правових підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій матеріали справи не містять, тому вимоги позивача щодо стягнення пені у розмірі 30.518,46 грн. та 20% штрафу у розмірі 93.000,00 грн. судом задовольняються в повному обсязі.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позивач просив стягнути з відповідача 30% річних у розмірі 30.690,13 грн. за період з 17.09.2019 по 04.02.2020.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Втім, сторони під час укладання правочину узгодили інший розмір процентів річних, що не суперечить приписам діючого законодавства.

З аналізу зазначеної норми законодавства вбачається, що 30% річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто 30% річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наданий позивачем розрахунок 30% річних суд визнав виконаним вірно, а вимогу про стягнення з відповідача 30% річних у розмірі 30.690,13 грн. за період з 17.09.2019 по 04.02.2020 за неналежне виконання зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманого товару в рамках договору №3-27/06/19 такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати у розмірі 6288,13 грн. сплачені за подачу первісного позову покладаються на відповідача. Судові витрати у розмірі 2102,00 грн. за зустрічним позовом покладаються на особу, яка його заявила.

Вимоги державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10.000,00 грн. на момент винесення рішення по суті спору не розглядалися.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 203, 215-217, 230, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 692, 712 ЦК України, ст. ст. 179, 180, 193, 216, 218, 230-233ГК України , ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Законом України "Про судовий збір" суд, -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» до державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення 419.208,59 грн. задовольнити.

2. Стягнути з державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (72250, Запорізька область, Веселівський район, с. Широке, вул. Центральна, буд. 1, ідентифікаційний код 00853317) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» (юридична адреса: 49040, місто Дніпро, вул. Мукаша Салакунова, буд. 256; адреса для листування: 70600, Запорізька область, місто Пологи, вул. Державна, буд. 4. Ідентифікаційний код 37988349) 265.000,00 грн. (двісті шістдесят п`ять тисяч грн. 00 коп.) основного боргу, 30.518,46 грн. (тридцять тисяч п`ятсот вісімнадцять грн. 46 коп.) пені, 93.000,00 грн. (дев`яносто три тисячі грн. 00 коп.) штрафу, 30.690,13 грн. (тридцять тисяч шістсот дев`яносто грн. 13 коп.) 30% річних, 6.288,13 грн. (шість тисяч двісті вісімдесят вісім грн. 13 коп.) судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Відмовити державному підприємству «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» в задоволенні клопотання про зменшення штрафних санкцій на 50%.

4. Відмовити у задоволенні зустрічного позову державного підприємства «Дослідне господарство «Широке» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» до товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРТЕХІНВЕСТ» про визнання недійсним п. 7.3 договору поставки сільськогосподарської техніки № 3-27/06/19 від 27.06.2019.

5. Судові витрати за зустрічним позовом покласти на позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п. 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2020 року.

Суддя О.В. Федорова