РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.06.2020Справа № 911/573/20
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Мачули Василя Федоровича, Черкаська область, Городищенський район, с. Вербівка

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брітіш Петроліум», м. Київ

про стягнення 378 669,18 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.03.2020 року Фізична особа-підприємець Мачула Василь Федорович (позивач) звернувся до Господарського суду Київської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Брітіш Петроліум" (відповідач) суми коштів в розмірі 300 060,00 грн, суми за користування чужими грошовими коштами в розмірі 11 209,09 грн, суми 3% річних в розмірі 2 540,23 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 298,86 грн, суми збитків в розмірі 47 311,00 грн та суми моральної шкоди в розмірі 17 250,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано свого обов`язку з поставки оплаченого позивачем товару за Договором постачання нафтопродуктів №742 від 12.04.2017 року.

Ухвалою від 05.03.2020 року Господарського суду Київської області (суддя Горбасенко П.В.) матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Мачули Василя Федоровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Брітіш Петроліум" про стягнення 378 669,18 грн, з доданими до неї документами було передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи №911/573/20 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2020 року у справі №911/573/20 позовну заяву б/н від 02.03.2020 року Фізичної особи-підприємця Мачула Василя Федоровича було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

17.04.2020 року (в строк визначений судом) позивачем до суду була надіслана засобами поштового зв`язку заява про усунення недоліків позовної заяви. Заяву отримано судом 21.04.2020 року.

Згідно з п. 2 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02094, м. Київ, вул. Віскозна, будинок 15, офіс 9, направлялась ухвала суду.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №479 отримав ухвалу суду від 27.04.2020 про відкриття провадження у справі 05.05.2020.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, з урахуванням викладених норм та дати отримання ухвали суду відповідачем, строк для подачі останнім відзиву на позовну заяву встановлено судом до 20.05.2020 року (включно).

20.05.2020 року судом було отримано надісланий відповідачем засобами поштового зв`язку відзив на позовну заяву, в якому ним зазначено, що відповідач не заперечує проти факту непоставки товару. Проте, відповідач заперечує в частині стягнення нарахованої позивачем суми за користування чужими грошовими коштами та моральної шкоди, оскільки наведені позивачем в позовній заяві статті не підпадають під виниклі стосунки по поставці нафтопродуктів. Окрім того, в договорі сплата процентів за користування чужими грошима не передбачена.

29.05.2020 року судом було отримано надіслану позивачем засобами поштового зв`язку відповідь на відзив на позовну заяву, в якому ним зазначено, що оскільки в договорі не передбачені відсотки за користування чужими коштами, то вони нараховуються в силу ч. 6 ст. 231 ГК України. Щодо обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди, позивачем зазначено, що через непоставку нафтопродукту відповідачем, позивач не зміг надавати транспортні послуги, а з 01.01.2020 року контрагенти позивача не пролонгували укладені договори. Доказами бездіяльності слугує той факт, що відповідно до «Переліку транспортних засобів, що переміщують пальне», розміщеному на офіційному сайті Державної податкової служби, ТОВ «Брітіш Петроліум», за період невиконання зобов`язань, займається продажем дизельного палива іншим контрагентам, за що отримує прибутки, а в цей час позивач, через неможливість надання транспортних послуг, не доотримує прибутки. Тобто, ТОВ «Брітіш Петроліум» за період з 12 листопада 2019 року, було можливість поставити пальне, або ж повернути кошти і ніяких наслідків невиконання взятих на себе згідно договору зобов`язань не було, що слугує доказом бездіяльності та умисного завдання шкоди.

23.06.2020 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що в законодавстві України не має обов`язку посилатися у відзиві на ті ж самі статті, що вказані позивачем у позовній заяві, тому посилання позивача на той факт, що вказуються статті кодексу які не вказані позивачем в позові є некоректним. Також в запереченні зазначено, що у ТОВ «Брітіш Петроліум» не було умислу на завдання шкоди ФОП Мачула В.Ф.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.04.2017 року між відповідачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено Договір постачання нафтопродуктів №742 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. якого постачальник зобов`язався у відповідності з замовленням передавати у власність покупця наступні нафтопродукти, далі по тексту «товар»: бензин А-92, бензин А-95, дизельне паливо, а покупець зобов`язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного Договору.

Пунктом 1.3. та п. 1.4. Договору сторони домовились, що кількість, асортимент і ціна товару вказуються в накладних, а загальна сума Договору складає суму всіх підписаних обома сторонами накладних.

На основі наданої покупцем заявки, постачальник до кінця робочого дня, наступного за днем надання заявки, оформляє і направляє покупцю рахунок-фактуру. Рахунок-фактура дійсний до сплати протягом 3 банківських днів, після його оформлення. (п. 3.4. Договору).

Постачальник забезпечує поставку товару протягом 5 робочих днів після отримання від покупця заявки на поставку товару. (п. 3.5. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем: по якості - відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів (паспорт, або сертифікат заводу-виробника); по кількості - відповідно до товарно-транспортної та видаткової накладної на товар, у відповідності з вибраним базисом поставки товару.

Цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до 31 грудня 2017 року, а в частині розрахунків до їх повного проведення. У випадку відсутності заяви однієї із сторін про розірвання або зміну Договору не пізніше, ніж за один місяць до закінчення строку дії даного договору, Договір вважається продовженим на такий самий термін на тих саме умовах, які були передбачені цим Договором (п. 10.1. та п. 10.2. Договору).

На виконання вимог Договору відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату №БР000003994 від 12.11.2019 року на суму в розмірі 300 060,00 грн за паливо дизельне ДП-Л-Євро5-ВО в кількості 15 000 літрів.

Позивачем на виконання вимог Договору та вказаного рахунку було здійснено оплату товару на суму в розмірі 300 060,00 грн згідно платіжного доручення №958 від 12.11.2019 року.

Проте, як зазначає позивач, відповідачем товар так поставлено і не було.

10.02.2020 року позивачем було складено та направлено відповідачу претензію №02, якою вимагав від останнього поставити оплачене дизельне пальне в кількості 15 000 літрів.

У відповідь листом б/н б/д відповідач зазначив, що поставка в обсязі 15 000 літрів дизельного палива буде здійснена до 29.02.2020 року.

07.04.2020 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення суми попередньої оплати №12, якою вимагав повернення коштів на свій рахунок (Відповідно до наявного в справі витягу з сайту АТ «Укрпошта» зазначену вимогу за номером відправлення №519 відповідач отримав 10.04.2020 року).

Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Брітіш Петроліум» відповіді на вимогу позивача не надало, товар не поставило, повернення грошових коштів позивачу не здійснило.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Мачули Василя Федоровича підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає Договір постачання нафтопродуктів №742 належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Укладений сторонами Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. (ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, позивачем було здійснено оплату дизельного палива, на виконання вимог Договору, на суму в розмірі 300 060,00 грн, згідно зазначеного вище платіжного доручення.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 3.4. та п. 3.5. Договору на основі наданої покупцем заявки, постачальник до кінця робочого дня, наступного за днем надання заявки, оформляє і направляє покупцю рахунок-фактуру. Постачальник забезпечує поставку товару протягом 5 робочих днів після отримання від покупця заявки на поставку товару.

Таким чином, враховуючи викладені вище умови Договору, відповідачем повинна була бути здійснена поставка товару (нафтопродуктів) не пізніше 17.11.2019 року, з урахуванням того, що оплата виставленого відповідачем рахунку на оплату №БР000003994 від 12.11.2019 року була здійснена позивачем 12.11.2019 року згідно платіжного доручення №958 (копії містяться в матеріалах справи).

Проте, на суму в розмірі 300 060,00 грн, відповідачем позивачу товар (дизельне паливо) поставлено так і не було. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відповідач суду не надав.

Стаття 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач, у строк встановлений Договором, товар на суму 300 060,00 грн не поставив та кошти у вказаній сумі на вимогу позивача не повернув.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Однак, всупереч умов зазначеної норми та вимоги позивача №12 від 07.04.2020 року, відповідач платіж на суму 300 060,00 грн позивачу не повернув.

Враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів поставки товару у строки визначені Договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу суми оплати в розмірі 300 060,00 грн, оскільки строк на перерахування вказаної суми відповідачем настав з моменту отримання ним вимоги позивача про повернення суми передоплати.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму заборгованості за користування чужими грошовими коштами в розмірі 11 209,09 грн за період з 25.10.2019 по 29.02.2020 року, нараховану в порядку статті 231 ГК України та статей 536, 693, 1214 ЦК України.

Як вже встановлено вище, відповідачем товар в строк обумовлений Договором поставлено не було.

З огляду на викладене, факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасної поставки обумовленого договором товару належним чином підтверджений матеріалами справи та відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Так, сторонами п. 6.4. Договору передбачили, що у випадку умисного порушення строків поставки товару, постачальник на вимогу покупця сплачує штраф у розмірі 0,1% від вартості товару, поставку якого простроченого.

Як зазначає відповідач у своєму запереченні на відповідь на відзив, умислу на завдання шкоди позивачу у відповідача не було.

В той же час, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України узгоджені сторонами в Договорі зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов такого Договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином нарахування неустойки у вигляді штрафу на суму непоставленого відповідачем товару в даному випадку є обґрунтованим.

Суд відзначає, що норма ч. 4 статті 231 Господарського кодексу України зазначена позивачем правомірно, оскільки відповідно до неї відбувається нарахування штрафу в розмірах, передбачених Договором, про що йдеться в п. 6.4. Договору.

Проте, позивач неправомірно називає зазначену неустойку «користуванням чужими грошовими коштами» та зазначає ст. 536 ЦК України, оскільки відсоток за користування чужими грошовими коштами позивачем нараховано у вигляді 3% річних, про які йтиметься далі. А тому, вказану суму суд кваліфікує як неустойку у вигляді штрафу.

Більше того, застосування ст. 1214 Цивільного кодексу України, як зазначає позивач у своєму розрахунку, доданому до позовної заяви, в даній справі, є неправомірним, оскільки не відносяться до характеру правовідносин між сторонами з приводу непоставленого товару за умовами Договору, у зв`язку з тим, що норма вказаної статті застосовується до бездоговірних правовідносин.

Отже, враховуючи викладене Судом перевірено наведений у матеріалах справи розрахунок суми штрафу та визнано його необґрунтованим, оскільки він здійснений за інший період ніж у відповідача виник обов`язок з поставки товару та із застосування невірної формули розрахунку.

З огляду на викладене, здійснивши власний розрахунок суми штрафу, судом встановлено, що обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума в розмірі 300,06 грн.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 2 540,23 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 298,86 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В той же час, як встановлено вище, з огляду на характер спірних правовідносин та умови Договору, яким покладено на відповідача не грошове зобов`язання, а саме зобов`язання з поставки товару, не передбачено можливості застосування норм статті 625 Цивільного кодексу України до моменту надіслання позивачем відповідачу вимоги про повернення коштів.

Як вже зазначалось вище, частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки, законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Як зазначалось судом, позивач звертався на адресу відповідача з вимогою №12 від 07.04.2020 про повернення коштів (вимогу отримано відповідачем 10.04.2020 року.

Тобто, з моменту отримання вказаної вимоги у відповідача виникло грошове зобов`язання з повернення коштів, оскільки норма статті 693 Цивільного кодексу України передбачає такі дії з боку продавця лише за вимогою покупця.

В той же час, такою вимогою також є і позовна заява, яка направлена відповідачу 02.03.2020 року, згідно наявних в матеріалах справи доказів.

Таким чином, з моменту отримання позовної заяви (оскільки отримання позовної заяви відбулось раніше ніж отримання вимоги про повернення коштів) за відповідачем рахується прострочення грошового зобов`язання на яке може здійснюватися нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Проте, визначений позивачем період, за який здійснюється нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а саме з 25.10.2019 року по 29.02.2020 року не співпадає з періодом, в який у відповідача виникло саме грошове зобов`язання з повернення коштів.

З урахуванням викладеного, вимоги про стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 2 540,23 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 298,86 грн, за визначений в позові період, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму збитків в розмірі 47 311,00 грн, нарахованих в порядку п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При відшкодуванні збитків застосовуються загальні умови відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, які передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1190 ЦК України.

Таким чином, позивач повинен довести протиправність дій відповідача і їх вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

В обґрунтування заявленої суми збитків, позивач зазначає, що згідно податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік, його підприємство отримало дохід у сумі 283 866,00 грн, що в середньому в місяць становить 23 655,50 грн. Джерелом доходу підприємства позивача є надання автотранспортних послуг по перевезенню вантажів, а дизельне паливо, яке мав поставити відповідач, основним продуктом для транспортування вантажів. Через відсутність дизельного палива з 15 грудня 2019 року, підприємство позивача змушене було призупинити свою роботу та у зв`язку з цим не отримувало дохід з вини відповідача. Тому позивач помноживши на два середньомісячний дохід в розмірі 23 655,50 грн та отримавши суму в розмірі 47 311,00 грн, заявив її до стягнення з відповідача у вигляді збитків.

Позивач також зазначає, для забезпечення взятих раніше зобов`язань по перевезенню вантажів згідно виграних тендерів, для уникнення штрафних санкцій в зв`язку з можливим невиконанням договорів, у період з 23.11.2019 року про 03.12.2019 року був залучений транспорт сторонніх організацій, що також призвело до недоотримання прибутків. За цей період, за надання транспортних послуг, згідно платіжних доручень №967 від 17.12.2019, №985 від 21.12.2019 року, стороннім організаціям було перераховано 110 350,00 грн. У разі поставки дизельного палива з вказаних коштів були б отримані прибутки.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України господарська діяльність здійснюється на власний ризик.

Відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Таким чином, приймаючи до уваги загальні положення стосовно ведення підприємницької діяльності, позивач мав би самостійно передбачати відповідні наслідки у разі відмови банківської установи у здійсненні фінансової операції та/або надання негативної консультації стосовно фінансової операції; передбачати інші комерційні ризики, а також мав право вільно обирати інші фінансові установи для обслуговування.

Зазначена позивачем сума середньомісячного доходу за 2019 рік не може бути покладена в основу вимоги про стягнення суми у вигляді понесених збитків, оскільки позивач міг звернутись до іншого постачальника щодо поставки пального.

Надані до матеріалів справи платіжні доручення №967 від 17.12.2019 та №985 від 21.12.2019 року не свідчать про понесення позивачем саме додаткових витрат у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору, а можуть свідчити лише про наявність у позивача правовідносин з іншими контрагентами щодо надання транспортних послуг.

Більше того, вимога про стягнення понесених збитків повинна ґрунтуватись на витратах позивача, які йому довелось понести в результаті неправомірних дій відповідача, а не на множенні сум середньомісячних доходів.

Отже, позивачем не доведено наявність вини відповідача у заподіянні збитків позивачу у вигляді подвійного середньомісячного доходу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 47 311,00 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 17 250,00 грн, нарахованих в порядку п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 ЦК України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Норми ст. 94 ЦК України констатують, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 статті 80 цього Кодексу визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд в силу приписів частини першої статті 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.

Зокрема, з`ясуванню підлягає факт приниженні ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування вказаної позовної вимоги позивач зазначив, що ця сума визначена як різниця в цінах дизельного палива на момент подання позову та попередньої оплати.

Однак, позивачем не представлено доказів, які б доводили вплив відповідача на ціноутворення дизельного палива, як і доводи заподіяння шкоди іміджу позивача, приниження його ділової репутації, та скільки часу та зусиль необхідно позивачу для відновлення тієї репутації, яка на його думку була до порушеного права, не обґрунтовано доказами розмір заподіяння моральної шкоди в сумі 17 25,00 грн, а тому, зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Слід також зазначити, що передбачене законодавством відшкодування моральної шкоди не може бути засобом для безпідставного збагачення.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Мачули Василя Федоровича до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Брітіш Петроліум» підлягають частковому задоволенню та стягненню з останнього суми коштів в розмірі 300 060,00 грн та суми штрафу в розмірі 300,06 грн.

Судовий збір, у розмірі 4 505,40 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 1 174,64 грн у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову - на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брітіш Петроліум» (ідентифікаційний код 40028849, місцезнаходження: 02094, м. Київ, вул. Віскозна, буд. 15, офіс 9) на користь Фізичної особи-підприємця Мачули Василя Федоровича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) суму коштів в розмірі 300 060,00 грн (триста тисяч шістдесят гривень 00 копійок), суму штрафу в розмірі 300,06 (триста гривень 06 копійок) та суму судового збору в розмірі 4 505,40 грн. (чотири тисячі п`ятсот п`ять гривень 40 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Залишити за Фізичною особою-підприємцем Мачулою Василем Федоровичем судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 1 174,64 грн.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов