РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2020Справа № 910/1685/20
За заявою Державного підприємства Завод "Генератор" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська,18, ідентифікаційний номер 14312453)

до 1) Публічного акціонерного товариства"Акціонерний комерційний банк "Київ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Караченцева А.Ю.(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс"(01015, м. Київ, вул. Старонаводницька,3, ідентифікаційний номер 38291187)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державний концерн "Укроборонпром" (04119, місто Київ, вул. Дегтярівська,36, ідентифікаційний номер 37854297)

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договорів про відступлення права вимоги за договорами

в межах справи №50/155

За заявою Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України"

до Державного підприємства "Завод "Генератор" (ідентифікаційний номер 14312453)

про банкрутство

Судді: Мандичев Д.В. (головуючий)

Івченко А.М.

Ягічева Н.І.

Представники сторін:

від позивача - Толсторебров І.М.

від відповідача-2 - Остапенко Є.С.

від третьої особи - Павленко О.В., Прудь О.В.

розпорядник майна ДП завод "Генератор" -Кравчук В.І.

вільний слухач-Дубініна О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №50/155 за заявою Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" до Державного підприємства "Завод "Генератор" (ідентифікаційний номер 14312453) про банкрутство.

До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Державного підприємства "Завод "Генератор" до 1) Публічного акціонерного товариства"Акціонерний комерційний банк "Київ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Караченцева А.Ю.; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" з вимогами про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договорів про відступлення правва вимоги за договорами.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.02.2020 позовну заяву залишено без руху. Встановлено заявнику строк на усунення недоліків позовної заяви - 7 (сім) днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 відкрито провадження у справі №910/1685/20, підготовче засідання призначено на 25.03.2020 та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державний концерн "Укроборонпром" (04119, місто Київ, вул. Дегтярівська,36, ідентифікаційний номер 37854297).

12.03.2020 до Господарського суду м. києва надійшли пояснення ДП "Укроборонпром".

13.03.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" на позовну заяву.

24.03.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" про долучення документів.

24.03.2020 до Господарського суду м. Києва надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс".

Судове засідання, призначене на 25.03.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням суддів Ягічевої Н.І та Івченка А.М. у відпустці.

Після виходу суддів Ягічевої Н.І. Івченка А.М. з відпустки, колегія суддів призначила розгляд справи у судовому засіданні 20.05.2020.

У судовому засіданні 20.05.2020 ТОВ "Рітейл Мастерс" подано заяву про закриття провадження у справі № 910/1685/20.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.05.2020 відкладено підготовче засідання у справі №910/1685/20 на 03.06.2020.

01.06.2020 до суду надійшли заперечення Державного концерну "Укроборонпром" на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" про закриття провадження у справі.

02.06.2020 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення Державного підприємства Завод "Генератор" проти заяви ТОВ "Рітейл Мастерс" про закриття провадження у справі.

03.06.2020 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" про залишення заяви про закриття провадження у справі № 910/1685/20 без розгляду.

У судове засідання, призначене на 03.06.2020, з`явилися представники позивача, відповідача-2, третьої особи та розпорядник майна.

Дослідивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" про залишення заяви про закриття провадження у справі без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Таким чином, враховуючи заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Мастерс" від 28.05.2020, суд залишає без розгляду заяву № 19/05-20-1 від 19.05.2020 про закриття провадження у справі № 910/1685/20.

За наслідками вказаного судового засідання судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті в судовому засіданні 10.06.2020.

У призначеному судовому засіданні 10.06.2020 представник позивача та третьої особи просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У свою чергу, представник відповідача надав до суду відомості про реєстрацію припинення юридичної особи банку та просив суд закрити провадження у справі.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 10.06.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2003 між Акціонерним комерційним банком «Київ» (далі - Банк, Кредитор) та Державним підприємством завод «Генератор» (далі - Завод, Позичальник) був укладений договір № 29 про надання кредиту, за умовами якого Кредитор надав Позичальнику кредит на поповнення обігових коштів у сумі 14 000 000,00 грн на строк з 07.04.2003 до 07.04.2004 зі сплатою 14 % річних.

У подальшому, 14.04.2004 між Банком та Заводом був укладений договір № 38/2004 про надання кредиту, за умовами якого Кредитор надав Позичальнику кредит на поповнення обігових коштів у сумі 2 000 000,00 грн на строк з 14.04.2004 до 14.04.2005 зі сплатою 22 % річних.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2008 порушено провадження у справі № 50/155, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначено підготовче засідання суду на 11.08.2008.

Ухвалою підготовчого засідання господарського суду міста Києва від 20.02.2009 у справі № 50/155 за заявою ВАТ «Державний Ощадний банк України» до Державного підприємства завод «Генератор», визнано розмір вимог ініціюючого кредитора - відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України», який подав заяву про порушення справи про банкрутство Державного підприємства завод «Генератор» () на суму 5 404 160,77 грн., призначено у справі № 50/155 з метою забезпечення майнових інтересів кредиторів розпорядником майна арбітражного керуючого Кравчука В.І., призначено попереднє засідання суду на 18.05.2009, призначені перші загальні збори кредиторів, які повинні відбутися не пізніше 30.05.2009.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 21.12.2011 визнано кредиторами Державного підприємства завод «Генератор» 24 особи, затверджено реєстр вимог кредитора боржника - ДП «Завод «Генератор» на загальну суму 56 700 798,42 грн, зобов`язано розпорядника майна Державного підприємства завод «Генератор» арбітражного керуючого Кравчука Володимира Івановича протягом десяти днів з дня винесення даної ухвали повідомити кредиторів про місце і час проведення зборів та зобов`язано розпорядника майна надати суду у строк, що не перевищує строку дії процедури розпорядження майном, протокол зборів кредиторів боржника стосовно обрання комітету кредиторів боржника, а також протокол засідання комітету кредиторів щодо вирішення питання про відкриття ліквідаційної процедури або процедури санації боржника, призначення ліквідатора або керуючого санацією боржника.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2012 визнано грошові вимоги ПАТ «АКБ «Київ» до ДП «Завод «Генератор» в загальній сумі 30 351 195,60 грн, з яких 15 094 443,99 грн включено до першої черги окремо як такі, що забезпечені заставою; 15 218 249,25 грн - в четверту чергу; 38 502,36 грн - в шосту чергу.

У подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 24.02.2015 № 128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24.02.2015 № 39 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "КИЇВ", згідно з яким з 25.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "КИЇВ". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "АКБ "КИЇВ" призначено юрисконсульта І категорії відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кічука Олега Івановича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ "АКБ "КИЇВ" запроваджено строком на три місяці з 25.02.2015 по 24.05.2015 включно. Процедура тимчасової адміністрації була продовжена.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 24.06.2015 № 411 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Київ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 25.06.2015 № 122, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "АКБ "КИЇВ" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "АКБ "КИЇВ" та призначено уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ "АКБ "КИЇВ" юрисконсульта І категорії відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кічука Олега Івановича строком на 1 рік з 25.06.2015 до 24.06.2016 включно. У подальшому строк ліквідації було продовжено до 24.06.2020.

23.08.2017 Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) № 3738, 3768 затверджено умови продажу активів Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ». Право вимоги реалізовувалось у зв`язку з визнанням неплатоспроможним та ліквідацією первісного кредитора ПАТ «АКБ «Київ».

Право вимоги включає в себе: - право вимагати належного виконання ДП «Завод «Генератор» зобов`язань, сплати грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах за Договором № 29 про надання кредиту від 07 квітня 2003 року; - право вимагати належного виконання ДП «Завод «Генератор» зобов`язань, сплати грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах за Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14 квітня 2004 року.

Право вимоги забезпечене: Договором № 5-06/26 застави товарів на складі від 07 квітня 2003 року; Договором № 5-06/44 застави майна від 14 квітня 2004 року.

19.10.2017 відбулись Торги, організатором яких була Товарна Біржа «Електронні Торгові Системи», номер лоту: Q80737M6989.

За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017- 10-05-000096-Ь від 19.10.2017, переможцем стало ТОВ «Рітейл Мастерс».

За результатами торгів ціна придбання права вимоги ПАТ «АКБ «Київ» до ДП «Завод «Генератор» склала 1 001 135,00 грн.

16.10.2017 між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Рітейл Мастерс» укладено договори про відступлення права вимоги за договором застави, про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, про відступлення права вимоги за договором застави.

Відповідно до п. 2.2 Договору № 16/11-2017 від 16.11.2017 про відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги ТОВ «Рітейл Мастерс» в день укладення цього Договору, але в будь- якому випадку не раніше моменту отримання ПАТ «АКБ «Київ» у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржником своїх зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойки у розмірі 42 665 668, 17 грн. (за Договором № 29 про надання кредиту від 07.04.2003 р. та 3 255 904,34 грн. (за договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004 р. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржника, що надане ПАТ «АКБ «Київ» відповідно до умов Основних договорів.

Відповідно до п. 4.1 Договору ціна договору сплачується ТОВ «Рітейл Мастерс» у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до п. 6.5. цього Договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів, переможцем яких став ТОВ «Рітейл Мастерс».

Відповідно до п. 6.5. Договору, цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін. Будь-які зміни та доповнення до цього Договору є чинними за умови підписання їх Сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін.

На підтвердження факту оплати відступленого права вимоги, у матеріалах справи № 50/155 наявні докази сплати ТОВ «Рітейл Мастерс» за відступлення права вимоги згідно Договору №16/11-2017 від 16.11.2017 у розмірі 1 001 135,00 грн (платіжне дорученнями № 524, № 525 від 14.11.2017).

Звертаючись із даним позовом до суду, завод зазначає, що договори відступлення підлягають визнанню недійсними, оскільки за своєю правовою природою спірні правочини є договорами факторингу. При цьому, Завод зазначає, що про недійсність спірних договорів відступлення свідчить також недотримання сторонами правочину обов`язкових вимог до суб`єктного складу таких угод, а саме: ТОВ «Рітейл Мастерс» не є фінансовою установою, а тому не може бути стороною укладених правочинів.

У свою чергу, ТОВ «Рітейл Мастерс» (далі - Товариство) заперечувало проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, стверджуючи, що ДП «Завод «Генератор» безпідставно використовує конструкцію «віртуальної» нікчемності (коли на рівні закону відсутня вказівка про нікчемність правочину) та ототожнює договір про відступлення права вимоги та договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Проте, договори відступлення права вимоги від 16 листопада 2017 року, які укладені між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Рійтел Мастерс» за своєю правою природою не є договором факторингу, а є договором купівлі-продажу права вимоги, до якого відповідно до частини 3 статті 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст.ст. 512-519 ЦК України), звідси випливає, що для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи.

У своїх письмових поясненнях ДК «Укроборонпром» наводить тотожні Заводу аргументи та просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Частинами 1-2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Як встановлено судом, при укладенні договорів про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Керуючись викладеними нормами чинного законодавства, слідує, що до ТОВ «Рітейл Мастерс» перейшли всі права кредитора за Договором № 29 про надання кредиту від 07.04.2003 та Договором № 38/2004 про надання кредиту від 14.04.2004.

З урахуванням зазначених норм та встановлених обставин, ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 у справі № 50/155 замінено кредитора у справі № 50/155 про банкрутство ДП «Завод «Генератор» Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ» новим кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» на суму 30 351 195,60 грн. Вказана ухвала суду не була оскаржена ДП «Завод «Генератор» та/або іншими учасниками справи № 50/155 до суду апеляційної інстанції.

Крім того, на виконання Ухвали Господарського суду міста Києва від 20.08.2019 у справі № 50/155 та керуючись Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» Керуючим санацією ДП «Завод «Генератор» (станом на дату написання даного відзиву - Директор ДП «Завод «Генератор») Ольшанським В.О. та Розпорядником майна ДП «Завод «Генератор» Кравчуком В.І. розроблено План санації ДП «Завод «Генератор».

25.11.2019 проведено засідання комітету кредиторів та зборів кредиторів Боржника, на порядок денний яких винесено питання схвалення Плану санації Державного підприємства завод «Генератор». Даний План санації надано для ознайомлення ТОВ «Рітейл Мастерс».

Розділом VI Погашення вимог кредиторів Плану санації ДП «Завод «Генератор» передбачена структура конкурсної кредиторської заборгованості та черговість її погашення, до якої серед іншого віднесено Товариство з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» із зазначення суми кредиторської заборгованості та терміну погашення даної заборгованості.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17.

Враховуючи зазначене вище, План санації ДП «Завод «Генератор», який розроблено та підписано Керуючим санацією ДП «Завод «Генератор» Ольшанським В.О. та Розпорядником майна ДП «Завод «Генератор» Кравчуком В. І. підтверджує факт прийняття Заводом конкурсної кредиторської заборгованість саме перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс» та гарантування сплати останньому суми боргу в розмірі 30 351 195,60 грн.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Очевидно, що дії Заводу, який у свою чергу в особі керуючого санацією схвалив План санації із конкурсною кредиторською заборгованістю саме перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Рітейл Мастерс», а згодом пред`являє позов про визнання правочинів недійсними, за якими Товариство придбало право вимоги, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісним.

Крім того, як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 16.11.2017, які укладені між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Рітейл Мастерс» Завод посилається на те, що ТОВ «Рітейл Мастерс» не є фінансовою установою, в розумінні Закону, а тому не може бути стороною у спірному договорі.

Суд вважає помилковими такі твердження Заводу та зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, приписи статті 627 Цивільного кодексу України встановлюють, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з частиною 1 статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1079 Цивільного кодексу України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Таким чином, зі змісту вказаних правових норм вбачається, що у Цивільному кодексі України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Таким чином, суттєва відмінність договору уступки права вимоги є те, що відступлення права вимоги це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу, або ж без такої компенсації взагалі.

За таких обставин, договір за своєю правою природою не є договором факторингу, а є договором купівлі- продажу права вимоги, до якого відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст.ст. 512-519 ЦК України), звідси випливає, що для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 відповідно до якої, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

Крім того, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін на права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє також після того, як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.01.2018 у справі № 910/7038/17.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що спірні договори відступлення були оплатними та жодна зі сторін (Банк та Товариство) не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, договори про відступлення від 16.11.2017 за своєю правовою природою є договорами цесії.

Беручи до уваги викладене вище, суд критично оцінює доводи Заводу про те, що Банк отримав фінансування у розмірі 1 001 135,00 грн, оскільки вказана сума грошових коштів є вартістю відступленого права вимоги, яка була сплачена Товариством на користь Банку за таке відступлення.

Наразі суд відзначає, що відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та постанові від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19.

Крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Зі змісту норм ст.ст. 512, 514, 516 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (правова позиція щодо застосування вищенаведених норм матеріального права викладена, зокрема у постановах Верховного Суду України від 15.05.2015 у справі № 3-43гс15 та від 03.06.2015 у справі №3-198гс15).

Беручи до уваги викладене вище, суд відзначає, що сама по собі наявність у Заводу незгоди із укладеними договорами відступлення права вимоги від 16.11.2017 не може бути підставою для тверджень про наявність у нього порушеного права внаслідок укладення вказаних правочинів. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що Договори про відступлення права вимоги від 16.11.2017, які укладені між ПАТ «АКБ «Київ» та ТОВ «Рітейл Мастерс» та заміна кредитора у справі № 50/155 не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ДП «Завод «Генератор» своїх обов`язків, не погіршує становища ДП «Завод «Генератор» та не зачіпає його інтересів.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (статтею 74 ГПК України).

З системного аналізу викладеного вище слідує, що вказані Заводом підстави визнання договорів недійсним не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Суд вважає за необхідне відзначити, що твердження Товариства про закриття провадження у справі з підстав припинення юридичної особи Банку є безпідставними та такими, що не знаходять свого підтвердження нормами матеріального та процесуального права.

Так, порядок завершення ліквідації банку передбачений статтею 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Приписи вказаної норми передбачають, що Рішення про передачу майна (активів та зобов`язань) неплатоспроможного банку спеціалізованій установі приймається виконавчою дирекцією Фонду не пізніше двох місяців до завершення строку ліквідації банку. Передача майна (активів та зобов`язань) спеціалізованій установі повинна бути завершена не пізніше строку ліквідації банку. За результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. Ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У день внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повноваження Фонду як ліквідатора щодо такого банку припиняються і Фонд надсилає Національному банку України звіт про завершення ліквідації банку. Не пізніше наступного робочого дня після внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про ліквідацію банку Фонд оприлюднює на офіційному веб-сайті Фонду інформацію про завершення процедури ліквідації банку та припинення банку як юридичної особи.

Беручи до уваги той факт, що виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 03.06.2019 № 1406 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «АКБ «КИЇВ» строком на один рік з 25 червня 2019 року до 24 червня 2020 року включно, а станом на день винесення рішення юридична особа Банку не виключена з реєстру, а лише внесений запис про припинення, доказів виключення Банку з Реєстру банків Національного банку України до суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав закриття провадження на підставі приписів пункту 6 частини 1 статті 231 ГПК України.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, беручи до уваги встановлені обставини, підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22.06.2020

Головуючий суддя Мандичев Д.В.

Суддя Івченко А.М.

Суддя Ягічева Н.І.