ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" червня 2020 р. Cправа № 902/14/20

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю секретаря судового засідання Німенко О.І.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" (проспект Незалежності, 81 А, м. Житомир, 10001)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" (вул. М. Шимка, 9, м. Вінниця, 21034)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фізична особа-підприємець Гончарук Максим Олександрович ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 75151,38 грн,

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" про стягнення 75151,38 грн.

Ухвалою суду від 08.01.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/14/20 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче на 04.02.2020.

Під час підготовчого провадження у справі, строк якого протокольною ухвалою від 02.03.2020 судом з власної ініціативи продовжено на 30 днів, учасники процесу скористалися правом на подання заяв по суті справи.

На позовну заяву відповідач надав відзив (а.с. 63-86), позивач - відповідь на відзив (а.с.94-103) та відповідач, в свою чергу - заперечення на відповідь на відзив (а.с. 105-112).

Окрім того, за результатами слухання справи 04.02.2020 на підставі поданого позивачем клопотання залучено до участі у справі Фізичну особу-підприємця Гончарука Максима Олександровича в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

В ході проведення підготовчого судового засідання 23.04.2020 судом відхилено клопотання відповідача про призначення у справі судово-технічної експертизи реквізитів документів (вх. №02.1-34/1929/20 від 02.03.2020), про що постановлено відповідну ухвалу, яку зафіксовано у протоколі судового засідання.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 13.05.2020, а згодом оголошено перерву до 18.06.2020.

18.06.2020 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з карантинними заходами, введеними на території Житомирської та Вінницької областей.

Окрім того, 18.06.2020 до суду надійшла заява представника відповідача про проведення судового засідання 18.06.2020 без його участі, у якій заявник просить у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 18.06.2020 учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи останні повідомлялися належним чином ухвалою суду, яка направлялася рекомендованою поштовою кореспонденцією. При цьому в матеріалах справи наявні рекомендовані поштові повідомлення про вручення відповідної ухвали суду позивачу та відповідачу.

Разом із тим адресована третій особі ухвала суду від 13.05.2020 повернута на адресу суду із зазначенням інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення. При цьому суд акцентує увагу, що третій особі про судове провадження у справі було достеменно відомо, що підтверджується рядом рекомендованих поштових повідомлень про вручення Фізичній особі-підприємцю Гончаруку Максиму Олександровичу попередніх ухвалу суду, в т.ч. й ухвали від 23.04.2020, в якій повідомлено учасників процесу про призначення справи до розгляду по суті у судовому засіданні на 13.05.2020, в межах якого було оголошено перерву до 18.06.2020.

Дослідивши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з підстав необґрунтованості. При цьому суд враховує, що частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Слід ще раз зауважити, що в межах розгляду справи по суті вже оголошувалася перерва у судовому засіданні.

Крім того, суд зазначає, що неявка представників сторін не є перешкодою для розгляду справи. При цьому у клопотанні про відкладення розгляду справи представник позивача жодним чином не обґрунтовує необхідності такого відкладення з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої явки у судове засідання представника. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 42 ГПК України, зокрема, щодо виявлення поваги до суду та до інших учасників судового процесу; сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; обов`язку подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Окремо суд зазначає, що на усій території України Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" карантин установлено з 12.03.2020 року та продовжено до 22.06.2020 (постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392). При цьому карантинні обмеження не перешкоджали представнику позивача бути присутнім у судових засіданнях 27.03.2020 та 13.05.2020.

Окрім того, представник позивача не був позбавлений права та можливості взяти участь у судовому засіданні 18.06.2020 в режимі відеоконференції, в т.ч. поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, як то передбачено ст.197 ГПК України, завчасно подавши до суду відповідне клопотання.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

В якості підстав заявлених позовних вимог позивач посилається на укладений з відповідачем Договір №ТМ-133/16 постачання товарів від 20.05.2016 (далі - Договір), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" (Постачальник) передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" (Покупець) товар, вартість якого останній зобов`язався сплатити відповідно до умов Договору.

Як стверджує позивач, відповідачем не виконано умови вказаного Договору в частині повної оплати за переданий товар у передбачений строк, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" 75151,38 грн заборгованості, з яких: 60144,84 грн - основного боргу, 8992,06 грн - пені та 6014,48 грн - штрафу за порушення строків оплати товару.

Разом із тим в обґрунтування заявленої заборгованості позивач вказує на копії видаткової накладної №ВКМ03512 від 14.09.2017 та товарно-транспортної накладної №РВКМ003512 від 14.09.2017. При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" стверджує, що оригінали вказаних документів наявні у відповідача, позаяк зі слів Фізичної особи-підприємця Гончарука Максима Олександровича, який здійснював доставку товару, після вивантаження та отримання доставлених ним будівельних матеріалів відповідач надав копії вказаних накладних, а оригінали зобов`язався надіслати позивачу поштою.

Окремо позивач зауважує, що здійснивши відповідачу відвантаження будівельних матеріалів відповідно до видаткової накладної №ВКМ03512 від 14.09.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" складено податкову накладну №282 від 14.09.2017 та зареєстровано її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також, позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути оригінали видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 та товарно-транспортної накладної №РВКМ 003512 від 14.09.2017, а також сплатити заборгованість за поставлений товар, однак відповідач не вчинив відповідних дій.

У відзиві на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" стверджує, що ні оригіналу, ні копії видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 останній не оформляв. При цьому відповідач стверджує, що жоден із працівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" не підписував товарно-транспортну накладну №РВКМ 003512 від 14.09.2017.

На думку відповідача, ксерокопія видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017, яка є додатком до позовної заяви, є підробленою, та позивач не міг засвідчувати її відповідність оригіналу при подачі позовної заяви, позаяк сам позивач вказує про відсутність у нього такого оригіналу, окрім того, такий документ не може братися судом до уваги як належний доказ.

Додатково відповідач зауважує, що у 2018 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" вже заявляло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" вимоги на підставі Договору постачання товарів №ТМ-133/16 від 20.05.2016 за видатковими накладними №ВКМ 03077 від 18.08.2017 на суму 26426,83 грн та №ВКМ 03184 від 23.08.2017 на суму 12679,2 грн, що було предметом розгляду у господарській справі №902/489/18. При цьому в межах розгляду вказаної справи відомостей про здійснення інших поставок відповідно до Договору постачання товарів №ТМ-133/16 від 20.05.2016, в т.ч. 14.09.2017, відповідач не надавав.

В свою чергу, позивач у відповіді на відзив зазначає, що твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" щодо підробки доданої до позовної заяви копії видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 ґрунтується виключно на суб`єктивній думці відповідача.

Зокрема, позивач акцентує увагу, що податкова накладна №282 від 14.09.2017 на даний час облікована в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджує факт здійснення операції щодо поставки товару за видатковою накладною №ВКМ 03512 від 14.09.2017.

Окрім того, позивач з посиланням на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №824/1042/18-а вказує, що факт здійснення поставки підтверджується товарно-транспортною накладною №РВКМ 003512 від 14.09.2017, а недоліки реквізитів такої товарно-транспортної накладної не роблять її недійсною та не свідчать про її неналежність та недопустимість як доказу.

У запереченні на відповідь на відзив Товариство з обмеженою відповідальністю "Будматеріали", зокрема, повідомило, що з метою встановлення обставини, яка має істотне значення для вирішення спору, звернулося до експертної установи з заявою про проведення технічної експертизи реквізитів документів на копіях Видаткової накладної №ВКМ 03184 від 23.08.2017 і Видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 для надання відповіді, чи ідентичні між собою зображення копії відтиску печатки з текстом "Для накладних", копії рукописного тексту, які починаються словами: "Пасішнюк…" та закінчуються словами "…комірник", а також підпис після друкованого слова "Отримав(ла)" на копії Видаткової накладної №ВКМ 03184 від 23.08.2017 та на копії Видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017.

Також, відповідач зазначає, що складення позивачем податкової накладної №282 від 14.09.2017 та подання її для реєстрації - це дії, які вчинені позивачем в односторонньому порядку без участі відповідача і не можуть бути підтвердженням факту прийняття товару відповідачем. А посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.01.2020 у справі №824/1042/18-а є безпідставним, оскільки правовідносини між сторонами у вказаній та даній справах є абсолютно відмінними з огляду на предмет та підстави позову та зі змісту постанови Верховного Суду слідує, що судами встановлено факт надання позивачем до перевірки первинних документів на поставку матеріалів, у даній же справі на підтвердження факту поставки надано ксерокопії документів невідомого походження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

20.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" (Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будматеріали" (Покупець, відповідач) укладено Договір №ТМ-133/16 постачання товарів від 20.05.2016.

Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник зобов`язується впродовж дії цього Договору поставляти товари в асортименті, кількості та за ціною зазначеними в рахунках-фактурах постачальника, а покупець зобов`язується приймати та своєчасно здійснювати оплату отриманого товару на умовах Договору.

Згідно із п. 3.2. Договору ціна за одиницю товару та загальна вартість товару узгоджується сторонами при його замовленні та зазначається в рахунках-фактурах та/чи видаткових накладних постачальника.

За умовами п. 3.3. Договору Покупець проводить оплату отриманого товару не пізніше 30 календарних днів з дати вказаної у видатковій накладній постачальника.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016. Якщо жодна із сторін за 15 календарних днів до закінчення дії Договору не попередить письмово іншу сторону про його припинення (розірвання), то Договір автоматично пролонговується на кожен наступний календарний рік на тих же умовах (п. 8.3. Договору).

Факт укладення вказаного Договору як підстави виникнення правовідносин між сторонами встановлено рішенням суду у справі № 902/489/18, позивачем та відповідачем не заперечується, відтак в силу приписів ст.75 ГПК України не підлягає доказуванню.

Як слідує з матеріалів справи спір виник щодо реальності здійснення поставки за видатковою накладною №ВКМ 03512 від 14.09.2017.

З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.

Відповідно до чинного законодавства права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно з абз. 11 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" накладні є первинними звітними документами, на підставі яких проводиться звіт господарської діяльності. Ці документи повинні конкретно ідентифікувати господарську проведену діяльність.

Згідно Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, як факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Цим же Положенням затверджено, що накладна - це документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов`язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції.

Таким чином, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

Разом із тим за відсутності оригіналу видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 як первинного документу на підтвердження поставки товару суд враховує посилання позивача на наявність товарно-транспортної накладної №РВКМ 003512 від 14.09.2017, хоча оригіналу такої товарно-транспортної накладної матеріали справи не містять та сторонами не надано.

Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Мінтранспорту від 14.10.1997 №363, товаротранспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з п. 11.1 вказаних правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна. При цьому до матеріалів позовної заяви Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" надано копію заявки - договору № СТ-0032 від 14.09.2017 на підтвердження замовлення позивачем здійснення транспортних послуг щодо поставки товару Гончаруком М.О. , якого зазначено водієм/експедитором у товарно-транспортній накладній № РВКМ 003512 від 14.09.2017.

Таким чином, товарно-транспортна накладна є обов`язковим первинним документом на підтвердження реальності господарських операцій з послуг перевезення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 13.11.2018 року у справі №822/6312/15.

В той же час, відповідно до постанови Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі №807/143/16 товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків.

Таким чином, належним підтвердженням факту реальності здійснення господарської операції щодо поставки товару є видаткова накладна та товарно-транспортна накладна як первинні документи, які мають досліджуватися у сукупності.

За відсутності у матеріалах справи оригіналів вказаних документів та враховуючи твердження відповідача що такі документи є сфабриковані позивачем, встановити беззаперечність факту здійснення спірної поставки не є можливим.

Що стосується доводів позивача на підтвердження здійснення поставки товару відповідачу 14.09.2017 на загальну суму 60144,84 грн фактом реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної №282 від 14.09.2017, то суд звертає увагу, що сам факт наявності у позивача податкових, чи-то видаткових накладних, інших документів з посиланням на поставку товарів (послуг), виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 2а-7067/11/1370.

Тобто, факт реєстрації податкової накладної може вважатися лише додатковим доказом реальності господарської операції, в разі якщо поставка підтверджується належними первинними документами.

Разом із тим враховуючи припущення відповідача щодо перенесення технічним шляхом на копію спірної видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 реквізитів видаткової накладної №ВКМ 03184 від 23.08.2017, суд, з урахуванням приписів ч.4 ст.74, ч.7 ст.81 ГПК України у протокольній формі ухвалив витребувати у позивача для огляду оригінал видаткової накладної №ВКМ 03184 від 23.08.2017. На виконання вказаної протокольної ухвали позивач не надав витребуваного документу, внаслідок чого ухвалою суду від 27.03.2020 здійснено повторне витребування вказаної видаткової накладної.

На виконання зазначеної ухвали від 27.03.2020 позивачем надано пояснення вих. №4 від 14.04.2020 (а.с. 145), відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" повідомило про встановлення відсутності в останнього оригіналу видаткової накладної №ВКМ 03184 від 23.08.2017. При цьому позивач зазначає, що проведеною внутрішньою перевіркою причин її відсутності встановлено, що вказана видаткова накладна могла бути втрачена в результаті декількох змін місця зберігання архівних первинних бухгалтерських документів, що відбувалися протягом останнього часу, або за інших невстановлених в ході перевірки обставин.

Також позивач пояснив, що поряд з копією видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 факт доставки та отримання відповідачем будівельних матеріалів на загальну суму 60144,84 грн підтверджується: свідченнями Фізичної особи-підприємця Гончарука Максима Олександровича, явка якого в судове засідання ухвалою суду визнана обов`язковою, копією товарно-транспортної накладної №РВКМ 003512 від 14.09.2017, включенням відповідачем сум податку на додану вартість з суми отриманого товару до податкового кредиту та листування позивача з відповідачем, в якому останній жодного разу не заперечив шодо отримання будівельних матеріалів, а лише намагався дізнатися, які первинні бухгалтерські документи має позивач щодо поставки будівельних матеріалів за видатковою накладною №ВКМ 03512 від 14.09.2017.

З урахуванням вищевикладених судом обставин щодо ряду заявлених позивачем доказів, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких свідчень Фізичної особи-підприємця Гончарука Максима Олександровича щодо спірної поставки матеріали справи не містять.

Зокрема, Фізична особа-підприємець Гончарук Максим Олександрович проігнорував вимоги ухвал суду щодо забезпечення явки останнього у судове засідання та надання письмових пояснень щодо того, чи здійснювалося останнім перевезення по заявці-договору №СТ-0032 від 14.09.2017 про надання транспортних послуг згідно з товарно-транспортною накладною №РВКМ003512 від 14.09.2017 та відповідною видатковою накладною №ВКМ03512 від 14.09.2017. При цьому позивач не був позбавлений права та можливості забезпечити подання до матеріалів справи відповідних свідчень третьої особи, якими обґрунтовує заявлені позовні вимоги, шляхом подачі відповідної заяви Фізичної особи-підприємця Гончарука Максима Олександровича як свідка, з урахуванням приписів ст.88 ГПК України.

Разом із тим наявна у матеріалах справи переписка позивача та відповідача, яка здійснювалася у досудовому порядку, жодним чином не підтверджує визнання відповідачем отримання товару за спірною видатковою накладною.

Також суд зауважує, що відповідачем надано до матеріалів справи копію висновку експертного дослідження за результатами проведення судово-технічного дослідження №1538/20-21 від 27.02.2020, здійсненого експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лозінською А.В. Відповідно до вказаного висновку зображення копії відтиску печатки з текстом "Для накладних", копії рукописного тексту, які починаються словами: "Пасішнюк..." та закінчуються словами: "…комірник", а також підпис після друкованого слова "Отримав(ла)" на копії Видаткової накладної №ВКМ 03184 від 23.08.2017 та на копії Видаткової накладної №ВКМ 03512 від 14.09.2017 є ідентичними між собою. При цьому на противагу зазначеному висновку позивач жодних доказів не надав.

Вказаний висновок експерта приймається судом до уваги і розцінюється як доказ в спростування реальності господарської операції з поставки по спірній видатковій накладі.

Окрім того, суд вважає слушними доводи відповідача щодо безпідставності застосування у даній справі висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2020 у справі №824/1042/18-а, з огляду на відмінність встановлених обставин справи та досліджуваних доказів.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд враховує висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії") від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16 відповідно.

Згідно із ч.3 ст.236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, господарські суди зобов`язані надати оцінку кожному належному, допустимому, достовірному, вірогідному доказу, які містяться в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту поставки товару за видатковою накладною №ВКМ 03512 від 14.09.2017, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення заявленої Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд" заборгованості в сумі 75151,38 грн.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Виходячи із оцінки наявних у справі доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Що стосується розподілу судових витрат, то в силу положень ст.129 ГПК України, у зв`язку із відмовою в позові в повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати на сплату судового збору в сумі 1921 грн залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Мегабуд".

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За приписами ч.4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (із доповненнями, внесеними відповідно до Закону України від 30.03.2020 N 540-IX) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 30 червня 2020 р.

Суддя А.А.Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (проспект Незалежності, 81 А, м. Житомир, 10001);

3 - відповідачу (вул. М. Шимка, 9, м. Вінниця, 21034);

4 - третій особі (АДРЕСА_1).