ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

"22" червня 2020 р.Справа № 922/760/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання - Казмерчук Т.М.

за участю представників:

заявника (відповідача): Петруніна К.О., самопредставництво

позивача (стягувача): Шляхта В.В., ордер серія ХВ № 1797 453 від 13.04.2020 р.

розглянувши клопотання (вх. № 13340 від 12 червня 2020 року) про скасування заходів забезпечення позову у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Купрум Капітал Груп», місто Харків,

до Державного підприємства «Завод «Електороважмаш», м. Харків,

про стягнення коштів 18 431 716,15 грн.,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами програмно

апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/760/20

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2020 року, рішенням господарського суду Харківської області, позов задоволено повністю; стягнуто з Державного підприємства «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КУПРУМ КАПІТАЛ ГРУП» вартість поставленої, але не оплаченої продукції 17 387 534,00 грн., 1 016 337,31 грн. пені, 27 844,84 грн. процентів річних та витрати по сплаті судового збору 276 475,74 грн.

10 червня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КУПРУМ КАПІТАЛ ГРУП" про забезпечення позовних вимог (вх.№13052 від 10.06.2020р.) та накладено арешт на грошові кошти, що належать Державному підприємству «Електроважмаш» (61089, Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, буд. 299; ідентифікаційний код 00213121) в сумі 18 431 716, 15 грн.

12 червня 2020 року, до канцелярії суду від заявника (відповідача), в порядку статті 145 Господарського процесуального кодексу України, надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою господарського суду Харківської області від 10 червня 2020 року (вх. № 13340).

17 червня 2020 року, через відпуску судді-доповідача по даній господарській справі, розпорядженням № 317/2020 призначено повторний автоматизований розподіл клопотання у справі № 922/760/20. 17 червня 2020 року за протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначеного головуючого суддю по даній господарській справі (суддю-доповідача) - Калініченко Н.В.

17 червня 2020 року, ухвалою судді господарського суду Харківської області Калініченко Н.В., прийнято до розгляду клопотання заявника (відповідача) про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою господарського суду Харківської області від 10 червня 2020 року (вх. № 13340 від 12 червня 2020 року). Призначено засідання на 22 червня 2020 року.

В засіданні суду 22 червня 2020 року було забезпечено участь представників заявника (відповідача) та позивача. Заявник підтримав своє клопотання про скасування заходів забезпечення позову, просив суд скасувати вжиті судом заходи; позивач проти задоволення клопотання та скасування заходів забезпечення позову заперечив, про що тезово вказав в судовому засіданні.

Суд, розглянув клопотання про скасування заходів забезпечення позову, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 145 Господарського процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Враховуючи наведені принципи здійснення судочинства в Україні та встановлені обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що на сьогоднішній день забезпечення належного захисту права та інтересів всіх учасників спірних правовідносин не дає однозначних підстав для висновку про існування обставин, з якими положення чинного процесуального законодавства України передбачають можливість застосування заходів забезпечення позову.

Так, існування відповідних заходів забезпечення позову впливає на подальшу господарську діяльність боржника, оскільки з матеріалів справи встановлено, що Державне підприємство «Завод Електроважмащ» внесено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2017 2020 року роках, а наказом Фонду державного майна України № 777 від 08 червня 2018 року було прийнято рішення про приватизацію Державного підприємства «Завод Електроважмащ».

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 січня 2019 року № 36-р затверджено перелік об`єктів великої приватизації державної власності (зі змінами внесеними 03 березня 2020 року), відповідно до якого Державне підприємство «Завод Електроважмащ» включено до цього переліку.

В даному випадку вжиття заходів забезпечення позову за ухвалою від 10 червня 2020 року впливає на ділову репутацію боржника, що зумовить погіршення економічного стану боржника під час проведення процедури приватизації державного майна і призведе до економічних наслідків у вигляді упущеної вигоди для Держави України.

Ділова репутація є єдиним із елементів, складової частини немайнових прав, який має відношення до юридичної особи. При цьому, особливістю ділової репутації є те, що остання формується виключно на теренах підприємницької діяльності. Саме в рамках підприємницької діяльності можна розкрити весь спектр елементів ділової репутації в повному об`ємі, через її вартісну характеристику. Даний факт підтверджується тим, що ділова репутація є обороноздатною та може виступати предметом цивільно-правового договору, як-то договору концесії, укладеного виключно із суб`єктом, який здійснює підприємницьку діяльність.

При цьому, головною ознакою діловою репутації, від інших немайнових благ, є те, що ділова репутація має вартісну характеристику, вона враховується в якості нематеріального активу організації.

Оцінка ділової репутації підприємства - це величина, на яку вартість юридичної особи перевищує ринкову вартість фінансових та матеріальних і частини підприємства, відображених в бухгалтерській звітності. Іншими словами, ділова репутація підприємства (гудвіл) являє частину вартості підприємства, яка існує тільки разом з цим підприємством і не може бути віднесена до якогось конкретного активу. Так, за приписами Порядку експертної оцінки нематеріальних активів, затвердженого наказом ФДМУ та Держкомітету з питань науки і технологій від 27 липня 1995 року №969/97" гудвіл (ділова репутація) - комплекс заходів, спрямованих на збільшення прибутку підприємств без відповідного збільшення активних операцій, включаючи використання кращих управлінських здібностей, домінуючу позицію на ринку продукції (робіт, послуг), нові технології" (пункт 11).

Вартість ділової репутації підприємства виникає, коли підприємство отримує прибуток на активи або власний капітал, як правило, вище середньогалузевого рівня. Відповідно до пункту 14.1.40 Податкового кодексу України, гудвіл (вартість ділової репутації) нематеріальний актив, вартість якого визначається як різниця між ринковою ціною та балансовою вартістю активів підприємства як цілісного майнового комплексу, що виникає в результаті використання кращих управлінських якостей, домінуючої позиції на ринку товарів, послуг, нових технологій тощо.

Отже, можна констатувати, що ділова репутація має вартісну оцінку та враховується як немайновий актив під час проведення приватизаційної процедури. У зв`язку з викладеним, заходи забезпечення позову за ухвалою суду від 10 червня 2020 року призведуть до зменшення вартості підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків Державі внаслідок недоотримання реальної вартості підприємства.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми законодавства, а також те, що у даному випадку чинність заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду Харківської області від 10 червня 2020 року, призводить до порушення прав та інтересів Держави України, яка на даний час здійснює процес приватизації підприємства заявника (відповідача) та має на меті отримати прибуток через платне відчуження майна, що перебуває у державній власності на користь фізичних та юридичних осіб, заходи забезпечення позову у вигляді арешту на грошові кошти боржника в сумі 18 431 716,15 грн. матимуть негативний наслідок для подальшого продажу об`єкта приватизації (усіх акцій, передбачених до продажу, єдиного майнового комплексу, іншого майна тощо).

Також суд, ретельно вивчивши наявні в справі документи, встановив, що хоча заявник (відповідач) і перебуває в складному економічному становищі, проте здійснює планові перерахування грошових коштів на погашення заборгованості перед контрагентами. Зокрема, 11 березня 2020 року, для часткового погашення заборгованості за договором № 238-12/686-ВК від 08 жовтня 2019 року відповідачем перерахувано 70 000,00 грн.

Тобто, з боку заявника (відповідача) наявна добросовісна поведінка, яка спрямована на підтримку позитивних договірних відносин із контрагентами, в тому числі із позивачем, через здійснення активних дій, пов`язаних із погашенням грошової заборгованості. При цьому, накладення арешту на грошові кошти в розмірі 18 431 716,15 грн. фактично призведе до неможливості здійснювати заявником (відповідачем) дій, спрямованої на погашення заборгованості та призведе до збільшення боргових зобов`язань за договірними правовідносинами із контрагентами (тобто матиме негативний наслідок не лише для відповідача, а й для його контрагентів).

Додатково суд зазначає, що за частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Водночас, 02 квітня 2020 року набули чинності зміни до розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, в редакції від 30 березня 2020 року, які визначають, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відтак, строк на здійснення процесуальної дії, обумовленої частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України (як-то подання до суду апеляційної скарги) є продовжним в силу прямої норми закону.

Повний текст рішення від 27 травня 2020 року був складений 01 червня 2020 року та, відповідно, у учасників даної справи, зокрема відповідача, не сплинув процесуальний строк на подання, в порядку статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно, постановлення ухвали про забезпечення позову 10 червня 2020 року (ухвала відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" є виконавчим документом, який набирає чинності з моменту його прийняття, тобто з 10.06.2020 року …) фактично нівелює сенс подання апеляційної скарги, оскільки має місце арешт грошових коштів відповідача (заявника) та неможливість їх використання.

Також суд не оминув своєю увагою і про що зазначено вище, що ухвала господарського суду Харківської області від 10 червня 2020 року є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню державним або приватним виконавцем.

До статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний чи приватний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дії, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником.

При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного чи приватного виконавця.

Тобто, у заявника (відповідача) можуть виникнути додаткові витрати (тягар сплати виконавчого збору повністю покладається на боржника), що матиме своїм наслідком втрату коштів, які можуть бути спрямовані на розрахунок з контрагентами.

Крім того, заявник (відповідач) не позбавлений можливості, до набрання рішенням законної сили та відкриття провадження з примусового виконання рішення, добровільно його виконати, що матиме позитивні наслідки для його фінансового стану через незавдання додаткових витрат на сплату виконавчого збору.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, суд не вбачає необхідності надання оцінки щодо підставності (вмотивованості) доводів кожного пункту клопотання про скасування заходів забезпечення позову, оскільки вищевикладене свідчать про відсутність існування правових підстав, з якими законодавець пов`язує можливість застосування судом заходів забезпечення позову, а тому наявні правові підстави для задоволення клопотання заявника (відповідача) про скасування заходів забезпечення позову, які вжиті ухвалою від 10 червня 2020 року.

Також суд, як додаткову підставу для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 10 червня 2020 року, зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення рішення 27 травня 2020 року судом було розглянуто клопотання про забезпечення позову (вх. № 13052 від 10 червня 2020 року) та винесено ухвалу 10 червня 2020 року, якою було вжиті заходи забезпечення позову.

За змістом частини 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 238 в сукупності із статтею 239 Господарського процесуального кодексу України, надають право суду, в разі наявності правових обставин, задовольнити заяву про забезпечення позову із встановленням визначеного статтею 137 Господарського процесуального кодексу України порядку заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 137 ГПК України).

Отже, законодавцем чітко передбачено процесуальний строк розгляду судом заяви про забезпечення - або до пред`явлення позову, або на будь-якій стадії розгляду справи, в тому числі під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до процесуального порядку руху господарської справи та поступового розвитку господарського процесу, ухвалення рішення є завершальною стадією розгляду справи у суді першої інстанції. Діючим процесуальним законом не передбачено розгляду заяви про забезпечення позову після ухвалення рішення, відповідно постановлення ухвали від 10 червня 2020 року не узгоджується із вищевказаними нормами.

Тобто, судом, який виніс ухвалу від 10 червня 2020 року, було порушено стадійність розгляду заяви про забезпечення позову, поданої в порядку статті 136 Господарського процесуального кодексу України, оскільки розгляд заяви про забезпечення позову був здійснений після постановлення рішення у даній справі.

В сукупності, з огляду на зазначене, суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 10 червня 2020 року.

Керуючись статтями 42, 145, 232-236 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

УХВАЛИВ:

Клопотання заявника (відповідача) (вх. № 13340 від 12 червня 2020 року) про скасування заходів забезпечення позову - задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вижиті ухвалою господарського суд Харківської області від 10 червня 2020 року у справі № 922/760/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, в порядку статей 255-257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Повний текс ухвали підписано 22 червня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/760/20