ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/320/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віадук", м. Харків
про визнання договору укладеним
за участю представників:

позивача Замікула Б.С.

відповідача не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулося Приватне акціонерне товариство "Харківський тракторний завод" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віадук" про визнання укладеним між Приватним акціонерним товариством "Харківський тракторний завод" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віадук" договору зберігання в редакції, запропонованій позивачем. Витрати по сплаті судового збору позивач просив покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на виникнення між сторонами правовідносин, пов`язаних зі зберіганням майна, що обумовлено багаторічним перебуванням майна відповідача на території заводу без належного здійснення оплати за договором на ремонт.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.02.2020 р. було прийнято позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод" до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі та встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

Підготовче засідання відкладалося з метою забезпечення процесуальних прав учасників справи та виконання завдання підготовчого провадження.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання від 09.06.2020 р. було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 22.06.2020 р. о 09:00.

У призначене судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач у призначене судове засідання не з`явився, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, про розгляд справи був повідомлений за адресою, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про відкриття провадження у справі та ухвали-повідомлення про дату розгляду справи були надіслані відповідачу, але не були отримані та повернуті у зв`язку із закінченням строку зберігання або за іншими причинами, що не дали змогу вручити відправлення, про що свідчать довідки АТ «Укрпошта».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», відповідно до якої, відомості, які внесені до Єдиного державного реєстру, вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази та викладені доводи, судом встановлено наступне.

Між ПАТ «Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе» (нове найменуванням ПАТ «Харківський тракторний завод») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віадук» 12.06.2013 було укладено договір № 43/13/0085 (далі Договір), за умовами якого AT «ХТЗ» взяло на себе зобов`язання за замовленням ТОВ «Віадук» здійснити ремонт трактора.

Пунктами 1.З., 2.3. Договору було визначено, що AT «ХТЗ» розпочинає ремонт трактора після здійснення замовником оплати 50% від вартості робіт

На підставі проведеної первинної оцінки трактора було визначено орієнтовний обсяг робіт і сторонами було погоджено специфікацію №1 від 12.06.2013 на попередню вартість ремонтних робіт в розмірі 45000,00 грн. При цьому у специфікації було, зазначено, що кінцева вартість робіт буде визначена після закінчення ремонтних робіт.

Позивач зазначав, що АГ «ХТЗ» на виконання договору та досягнутих домовленостей щодо обсягу проведення ремонтних робіт пред`явило до сплати рахунок-фактуру № 900110 від 27.06.2013 на суму 45000,00 грн, строк сплати - 5 банківських днів. Однак, доказів отримання відповідачем вказаного рахунку-фактури або доказів його направлення матеріали справи не містять.

Позивач стверджував, що замовник ремонтних робіт не пізніше 04.07.2013 мав сплатити 22500,00 грн в якості передоплати. Проте ТОВ «Віадук» зобов`язання зі сплати не виконало, у зв`язку з чим за ініціативою AT «ХТЗ» Договір було розірвано на підставі п. 7.2., про що контрагента повідомлено листом № 60/279-Д від 17.09.2013 р.

Після цього ТОВ «Віадук» направило лист № 31 від 30.09.2013, в якому просило не розривати договір, посилаючись на скрутне фінансове становище.

19.11.2019 р. ТОВ «Віадук» направило на адресу АТ «ХТЗ» лист, в якому, серед іншого, просило повернути майно.

Позивач зазначав, що багаторічне перебування трактора на території заводу без належного здійснення оплати за договором на ремонт, подальше розірвання такого договору та відсутність наміру забрати майно його власником - зумовило виникнення між AT «ХТЗ» та ТОВ «Віадук» правовідносин, пов`язаних зі зберіганням майна.

Через це після розірвання договору на ремонт трактора AT «ХТЗ» підготувало проект договору відповідального зберігання від 02.10.2013 та акт приймання-передачі із переліком майна, який запропонувало до підписання ТОВ «Віадук». Проте Відповідач ухилився від підписання договору.

Про своє бажання повернути майно, ТОВ «Віадук» повідомило AT «ХТЗ» 19.11.2019 р., направивши відповідний лист. У відповідь на цей лист AT «ХТЗ» повідомило ТОВ «Віадук», що повернення майна можливе лише після оплати вартості за його зберігання (лист № 60/135-Д від 10.12.2019). Одночасно із листом було направлено для підписання договір зберігання від 10.12.2019 р. ТОВ «Віадук» відмовилось отримати вказаний лист, а відтак і підписати запропонований договір, хоча, як і раніше, за твердженням позивача, продовжує отримувати послуги зі зберігання майна.

За таких обставин AT «ХТЗ» вважало за необхідне звернутись до суду із позовом про визнання укладеним договору зберігання в редакції, запропонованій позивачем, що датований 10.12.2019 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначав, що відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч.2 ст. 181 ГК України). В силу приписів ч.3 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. Відповідно до ч. 4 ст. 181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Водночас, якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (ч.3 ст. 181 ГК України). Аналогічне положення викладене у ч.2 ст. 642 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно вимог ч.1 ст. 841 ЦК України підрядник зобов`язаний вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна. Отже, позивач стверджує, що в силу закону на підрядника (АТ «ХТЗ») було покладено обов`язок зберігати майно. Відмова замовника (ТОВ «Віадук») забрати передане для здійснення ремонту майно, на переконання позивача, покладає на підрядника обов`язок укласти договір зберігання в силу закону.

Дії, які вчиняє AT «ХТЗ» відносно майна ТОВ «Віадук» за своїми ознаками відповідають змісту договору зберігання, визначеного ч.1 ст. 936 ЦК України (за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. При цьому за загальним правилом договір зберігання має укладатись у письмовій формі (ч.1 ст. 937 ЦК України), а надання таких послуг є оплатними (ст. 946 ЦК України).

Укладення договору зберігання обумовлено необхідністю визначити умови надання таких послуг у відповідності до вимог § 1 Глави 66 ЦК України, зокрема: строк зберігання; плату за зберігання; обов`язки поклажодавця та зберігача. Позивач вважає, що ТОВ «Віадук» обґрунтовано розраховував (в силу приписів ч.1 ст. 841 ЦК України), що саме AT «ХТЗ» забезпечить зберігання та схоронність трактора. При цьому Відповідач жодного разу не висловився щодо втрати інтересу до трактора, як до об`єкта права власності. Між тим, за такий період часу, а також, з огляду на власну фінансову неспроможність, ТОВ «Віадук», діючи розумно та обачно, мав можливість визначитись, як вчинити із майном. Згідно ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує (а не лише наділяє правами). У подальшому через декілька років після передачі трактора на ремонт Відповідач звернувся із листом від 19.11.2019, у якому висловив бажання повернути майно. Відтак, ТОВ «Віадук» розраховував, що протягом багатьох років належне йому майно знаходиться на зберіганні у AT «ХТЗ». Отже, позивач наголошував, що ТОВ «Віадук» своїми діями підтвердив, що визнає AT «ХТЗ» в якості зберігача майна.

Позивачем на адресу Відповідача було направлено лист № 60/353-Д від 24.10.2013 із пропозицією укласти договір відповідального зберігання, який було залишено без відповіді. Повторно питання про укладення договору зберігання було ініційоване AT «ХТЗ» після надходження від ТОВ «Віадук» листа від 19.11.2019, у якому Відповідач висловив бажання повернути належне йому майно. AT «ХТЗ» повідомило умови повернення майна та одночасно із листом направило для підписання договір зберігання від 10.12.2019. Підписаний примірник договору був направлений за адресою реєстрації юридичної особи. Однак відповідачем не було надано відповідь на зазначену пропозицію позивача.

Позивач наголошував, що ТОВ «Віадук» двічі мало можливість висловити свою позицію щодо укладення договору зберігання, зокрема, заперечувати проти його укладення, запропонувати власні умови (як це визначено ч.3, 4 ст. 181 ГК України), проте жодних дій не вчинило.

Згідно ч.2 ст. 5 ГПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За умови свідомого ігнорування ТОВ «Віадук» оформити взаємовідносини, які виникли ще у 2013 році та тривають дотепер - ефективним способом захисту порушеного права, на думку позивача, є визнання укладеним договору на умовах, які були запропоновані позивачем та від підписання якого ухилився відповідач.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ч.ч. 1 - 3 ст. 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Як вбачається із позовних вимог та наданого позивачем проекту договору зберігання, предметом вказаного договору є послуги зі зберігання великогабаритних деталей і вузлів трактора Т-150К-09, заводський № 583923, двигун № 10081747. В пункті 1.2 визначено перелік майна, яке вже знаходиться на зберіганні. В той же час, за договором №43/13/0085 від 12.06.2013 р. предметом договору були послуги по ремонту трактора Т-150К-09 і матеріали справи не містять доказів передання відповідачем позивачу майна, перелік якого позивачем відображено в п.п. 1.1-1.2 проекту договору зберігання, що не дає можливості встановити яке саме майно, в якому стані та коли було отримано позивачем та чи воно є саме тим майном, яке перераховано в проекті договору, а відтак і не дозволяє встановити строк, протягом якого таке майно перебувало на зберіганні у позивача.

Також, п.п. 2.1-2.2 запропонованого позивачем проекту договору визначено вартість послуг зберігання в розмірі 18,00 грн за добу, та встановлено, що поклажодавець зобов`язується в строк до 27.12.2019 р., включно, сплатити зберігачу вартість послуг зберігання за фактично спожиті послуги за період з 02.10.2013 р. по 30.11.2019 р. в розмірі 40518,00 грн. Однак, позивачем не наведено належних обґрунтувань запропонованої вартості послуг по зберіганню майна та визначеного строку зберігання.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

У разі невизнання стороною договору, укладення якого є обов`язком в силу вимог закону, права іншої сторони на укладення такого договору підлягають захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Разом з тим, примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 ГК України та ст. 648 ЦК України.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акту планування. При цьому переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2018 у справі № 61/341.

З огляду на викладене, у даному випадку, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача щодо повернення майна відповідача та відшкодування витрат на його зберігання може бути звернення з вимогою про прийняття майна та відшкодування витрат, понесених на його зберігання, а не визнання укладеним договору зберігання на умовах позивача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість.

З урахуванням відмови в задоволенні позову та приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору по даній справі не підлягають покладенню на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 165, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України з врахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "23" червня 2020 р.

Суддя Л.С. Лаврова