РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020Справа № 910/13054/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Філон І.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до 1) Консорціуму "Військово-будівельна індустрія",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Бусол"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

про визнання недійсним договору та звільнення приміщення

Представники:

від прокуратури: Касяненко Д.М.;

від позивача: Бабко Ю.О.;

від відповідача-1: Войнаровський О.В.;

від відповідача-2: Скрипко Є.В.;

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військовий прокурор Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бусол" (далі - відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати недійсним договір про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № 53 від 01.02.2019, укладеного між Консорціумом "Військово-будівельна індустрія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "БУСОЛ";

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "БУСОЛ" звільнити приміщення складів № 01-004/2, № 01-004/3 Державного господарського об`єднання Концерн "Військово-будівельна індустрія".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 позовну заяву Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" та Товариства з обмеженою відповідальністю "БУСОЛ" про визнання недійсним договору та звільнення приміщення та додані до неї документи - повернуто.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/13054/19 скасовано. Матеріали справи № 910/13054/19 повернуто до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.

06.02.2020 матеріали справи № 910/13054/19 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05.03.2020. Зокрема, залучено до участі у розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області.

03.03.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких третя особа зазначає, що станом на 02.03.2020 між Регіональним відділенням та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бусол" не укладався договір оренди державного нерухомого майна, а саме: приміщення, що знаходиться за адресою: Київська область, смт Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2 та перебуває на балансі Консорціуму "Військово-будівельна індустрія", при цьому заяв про намір орендувати вказане державне нерухоме майно від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бусол" до Регіонального відділення також не надходило.

05.03.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Консорціуму "Військово-будівельна індустрія" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 зазначає, що згідно із заявою директора ТОВ "Бусол" від 05.09.2019 ініційовано розірвання договору зберігання № 53 від 01.02.2019 з 10.09.2019, у зв`язку з чим сторони досягли згоди щодо розірвання вказаного договору та уклали додаткову угоду про його розірвання з 10.09.2019, а тому, на думку відповідача-1, вимоги Військового прокурора Київського гарнізону в частині зобов`язання ТОВ "Бусол" звільнити приміщення складів № 01-004/2, № 01-004/3 на даний час не можуть бути предметом спору.

У судовому засіданні 05.03.2020 оголошено перерву до 02.04.2020.

02.04.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду третя особа подала клопотання, в якому, з урахуванням встановлення на всій території України карантину, запровадженого постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Судове засідання, призначене на 02.04.2020 не відбулося у зв`язку з необхідністю попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 239 від 25.03.2020), з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, а також листа Ради суддів України від 16.03.2020 9/рс-186/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2020 підготовче засідання у справі № 910/13054/19 призначено на 07.05.2020.

05.05.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Військового прокурора Київського гарнізону надійшла відповідь на відзив, в якій прокурор зазначає, що згідно умов спірного договору вбачається, що його предметом є надання послуг зі зберігання майна ТОВ "Бусол", проте за результатами перевірки виявлено факт використання приміщень відповідачем-2 для здійснення господарської діяльності, а саме прийому замовлень на мебельну продукцію, пакування, збір, транспортування меблів, гарнітури тощо. Крім того, прокуратура зазначає, що укладення відповідачами додаткової угоди про розірвання спірного договору не є підставою для закриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/13054/19 призначено на 04.06.2020.

У цьому судовому засіданні прокурор та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-2 також заперечив проти задоволення позовних вимог та надав письмові пояснення, в яких зазначає, що дійсність та реальність договору зберігання підтверджується протоколом узгодження ціни та переліком ТМЦ, що передаються на зберігання.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, через відділ автоматизованого документообігу суду подав клопотання в якому просить суд розгляд справи здійснювати без участі уповноваженого представника Регіонального відділення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 04.06.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, відповідача-1 та відповідача-2, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.02.2019 між Державним господарським об`єднанням Міністерства оборони України Консорціумом "Військово-будівельна індустрія" (далі - зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бусол" (далі - поклажодавець) укладено договір № 53 про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг, предметом якого є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

Послуги зазначені в п. 1.1. договору поклажодавець зобов`язується оплатити зберігачу в строки та на умовах, передбачених цим договором за вартістю, визначеною у додатку № 1.

Відповідно до п. 2.1. договору, зберігач зобов`язаний, зокрема прийняти від поклажодавця товарно-матеріальні цінності (далі - ТМЦ) на зберігання в кількості, одиницях виміру, вартості одиниця та загальної суми ТМЦ відповідно до видаткових накладних поклажодавця та акту приймання-передачі, та забезпечити зберігання у цілісності та належному стані. Якщо специфікація ТМЦ не дозволяє точно визначити кількість одиниць ТМЦ, які передаються на зберігання, ТМЦ передаються в упакованій тарі (ящики, контейнери, тощо).

Цей договір набуває чинності з 01.02.2019 року і діє до 31.12.2019 року (п. 5.1. договору).

Згідно протоколу узгодження цін, що є додатком № 1 до договору № 53 від 01.02.2019, вартість зберігання матеріальних цінностей в складі № 01-004/2, № 01-004/3 становить 53 820, 00 грн.

Експлуатаційні послуги (електроенергія, послуги в`їзду, виїзду) компенсуються поклажодавцем за узгодженістю сторін на підставі рахунків зберігача.

Тариф на в`їзд-виїзд на територію зберігача: легкових а/машин - 2,00 грн; вантажних а/машин з фактичною масою до 10 т - 4,00 грн; вантажних а/машин з фактичною масою 10-20 т - 8,00 грн. Вартість роботи автонавантажувача (без без вантажників) становить 20,00 грн за 1 (одну) палету розвантаженого або завантаженого вантажу, або 300, 00 грн за 1 годину роботи.

Як зазначає прокурор, згідно умов договору, Консорціум взяв на себе обов`язання надати послуги зі зберігання майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Бусол" в приміщенні, яке знаходиться за адресою: Київська обл., смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2.

Проте, прокуратурою виявлено факт використання вказаних приміщень відповідачем-2 для здійснення господарської діяльності, а саме здійснення прийому замовлень на меблеву продукцію, пакування, збір, транспортування меблів, гарнітури тощо, на підтвердження чого надано акт обстеження використання державного майна від 20.03.2019 № 10 складеного комісією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області за результатами проведення виїзного обстеження та перервірки стану використання нерухомого державного майна та аудиторським звітом № 234/40/21 від 28.04.2017 про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності Державного господарського об`єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" за період з 08.08.2014 по 01.04.2017.

Крім того, прокурор вказує, що 04.09.2017 військовою прокуратурою Київського гарнізону внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000176 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, зловживанням службовими особами Міністерства оборони України своїм службовим становищем щодо укладення договору зберігання, що по суті є договором оренди.

Отже, обгрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що укладений між відповідачами договір є удаваним правочином, що вчинений з метою приховання правочину, який насправді було вчинено, у даному випадку договору оренди, оскільки відсутні будь-які документи, що підтверджують здійснення відповідачами дій, направлених на виконання умов саме договору зберігання (видаткові накладні, з зазначенням в них одиниць виміру, вартості товарно-матеріальних цінностей, що передані на зберігання, акти приймання-передачі наданих послуг, рахунки по оплаті послуг, що надаються зберігачем тощо).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом вище, 01.02.2019 між Державним господарським об`єднанням Міністерства оборони України Консорціумом "Військово-будівельна індустрія" (далі - зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бусол" (далі - поклажодавець) укладено договір № 53 про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг, предметом якого є надання зберігачем послуг по зберіганню, а також прийому, розвантаженню, обліку, відвантаженню товарно-матеріальних цінностей, що належать поклажодавцю.

Відповідно до умов вказаного договору, відповідач-1 взяв на себе обов`язання надати послуги зі зберігання майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Бусол" в приміщенні, яке знаходиться за адресою: Київська обл., смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2.

Проте, як вказує прокурор, вказаний договір зберігання є удаваним правочином, що вчинений з метою приховання правочину, який насправді було вчинено, у даному випадку договору оренди, оскільки відсутні будь-які документи, що підтверджують здійснення відповідачами дій, направлених на виконання умов саме договору зберігання (видаткові накладні, з зазначенням в них одиниць виміру, вартості товарно-матеріальних цінностей, що передані на зберігання, акти приймання-передачі наданих послуг, рахунки по оплаті послуг, що надаються зберігачем тощо).

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину.

З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунальна майна», істотними умовами договору оренди є, зокрема об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації.

Пунктом 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» закріплено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату своєчасно та в повному обсязі (далі -Закон).

Так, на підтвердження того, що укладений правочин є удаваним, прокурором надано акт обстеження використання державного майна від 20.03.2019 № 10, складений комісією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області за результатами проведення виїзного обстеження та перервірки стану використання нерухомого державного майна та аудиторським звітом № 234/40/21 про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності Державного господарського об`єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" за період з 08.08.2014 по 01.04.2017.

Дослідивши надані прокурором та позивачем докази, суд зазначає, що вказані документи не підтверджують факту удаваності укладеного між відповідачами договору, оскільки з акту № 10 від 20.03.2019 про результати виїзної перевірки використання державного майна складеного комісією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області вбачається лише викладення у вигляді таблиці нерухомого майна, що знаходиться за адресою: смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2, при цьому комісією у вказаному акті не зазначено про оренду будь-якого з зазначеного в таблиці нерухомого майна Товариством з обмеженою відповідальністю "Бусол".

Крім того, суд вважає безпідставним посилання прокурора та позивача на аудиторський звіт № 234/40/21 від 28.04.2017 про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності Державного господарського об`єднання Консорціум "Військово-будівельна індустрія" за період з 08.08.2014 по 01.04.2017, оскільки спірні відносини за договором зберігання виникли у 2019 році, в той час як аудиторський звіт складений 28.04.2017, тобто значно раніше виникнення правовідносин за договором зберігання № 53.

При цьому, з копії листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 07.08.2019 № 51-06-3402 та копії протоколу огляду від 15.08.2019 складеного прокурором Військової прокуратури Київського гарнізону старшим лейтенантом юстиції Килівник Я.О. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/40966/19-к) від 05.08.2019 не вбачається факту використання приміщень складів №01-004/2 та № 01-004/3, які знаходяться за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 2 Товариством з обмеженою відповідальністю «Бусол», в якості оренди, оскільки згідно протоколу, прокурором проведено лише огляд нерухомого майна - нежитлових приміщень, що знаходяться за вказаною адресою, зі зазначенням майна, що перебуває у вказаних приміщеннях, без встановлення факту оренди будь-яким із суб`єктів господарювання, вказаних нежитлових приміщень.

В свою чергу, факт укладення відповідачами саме договору зберігання та реальність вказаного правочину підтверджується протоколом узгодження цін, що є додатком № 1 до договору № 53 від 01.02.2019, відповідно до якого вартість зберігання матеріальних цінностей на складі № 01-004/2, № 01-004/3 становить 53 820, 00 грн., а також переліком товарно-матеріальних цінностей, що передаються на зберігання, що є додатком до договору № 53 від 01.02.2019, згідно якого ТОВ «Бусол» передано на зберігання Консорціуму наступне майно: зразки тканин «Брайтекс», 100 шт, на суму 1000 грн; зразки тканин «Дивотекс» 100 шт. на суму 1000 грн та комплект меблів у кількості 300 шт на суму 2 700 000, 00 грн., при цьому з оборотно-сальдової відомості вбачається проведення відповідачем-2 розрахунків за договором зберігання.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 06.09.2019 між Консорціумом "Військово-будівельна індустрія" (зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бусол" (поклажодавець) укладено додаткову угоду до договору № 53 від 01.02.2019, відповідно до якої за ініціативою поклажодавця вирішено розірвати дію договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № 53 від 01.02.2019, згідно п. 5.2. останньою датою дії договору вважати 10.09.2019. З моменту призупинення дії договору сторони не вважають себе пов`язаними будь якими правами та обов`язками.

При цьому, відповідачами у судовому засіданні 04.06.2020 повідомлено про звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю "БУСОЛ" приміщень складів № 01-004/2, № 01-004/3 Державного господарського об`єднання Концерн "Військово-будівельна індустрія".

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, судом встановлено, що обставини за яких можна дійти до висновку, що спірний договір зберігання укладений між відповідачами з метою приховати інший правочин, у даному випадку, договір оренди, не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, прокурором при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, позовна вимога Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в частині зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "БУСОЛ" звільнити приміщення складів № 01-004/2, № 01-004/3 Державного господарського об`єднання Концерн "Військово-будівельна індустрія" також не підлягають задоволенню, як похідна від основної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено, а також з огляду на факт звільнення відповідачем-2 приміщень складів № 01-004/2, № 01-004/3 Державного господарського об`єднання Концерн "Військово-будівельна індустрія".

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 15.06.2020.

Суддя С. О. Щербаков