ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року Справа № 924/1925/15

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Миханюк М.В.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. (повний текст 16.03.2020р.) у справі №924/1925/15 (суддя Крамар С.І.)

за заявою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (м.Київ)

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Шепетівкагаз" (м.Шепетівка Хмельницької обл.)

про банкрутство

за участі представників:

від апелянта - Кулик О.А., (довіреність №14-494 від 20.12.19р.) (в режимі відеоконференції);

від боржника - Васильченко В.О. (ордер №ЗР77401 від 27.05.20р.);

від приватного виконавця - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15 скаргу Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Шепетівкагаз" №04-в-19 від 27.02.2019р. приватного виконавця Пилипчука В.Г. задоволено частково. Визнано неправомірними: - постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича від 05.02.2020р. про відкриття виконавчого провадження №61181405; - постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича від 05.02.2020р. про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №61181405. Провадження з розгляду скарги ПрАТ по газопостачанню та газифікації „Шепетівкагаз", м.Шепетівка Хмельницької області №04-в-19 від 27.02.2019р. у справі №924/1925/15 в решті вимог закрито.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (т. 14 арк. справи 7).

В скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15 та вважає, що вказана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права (ст. ст. 86, 118, 193, 236, 341 ГПК України) та з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. ст. З, 74 Закону України "Про виконавче провадження"), а тому підлягає скасуванню з наступних причин.

Посилаючись на ч.2 ст.118 та ст.341 ГПК України апелянт вважає, що Господарським судом Хмельницької області необґрунтовано поновлено строки на звернення зі скаргою та прийнято до розгляду скаргу №04-в-19 від 27.02.2019р., яка була подана боржником зі значним пропущенням строків, встановлених законодавством, а тому підлягала залишенню без розгляду.

Також апелянт зазначає, що в ухвалі Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15, обґрунтовуючи часткове задоволення скарги боржника, суд послався на норми законодавства, які втратили чинність, та не врахував норми діючого законодавства, які регулюють питання примусового виконання ухвал про затвердження мирових угод. Також суд першої інстанції не врахував, що на сьогоднішній день регулювання питань щодо виконання мирової угоди у процесі банкрутства здійснюється на підставі Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження", та не здійснив аналіз відповідних норм, згідно яких для захисту своїх прав стягувач вправі пред`явити ухвалу про затвердження мирової угоди до примусового виконання. Тобто, в оскаржуваній ухвалі Господарський суд Хмельницької області обґрунтовує свою позицію нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та зазначає, що мирова угода у справі про банкрутство не є виконавчим документом. Однак, суд першої інстанції при постановленні ухвали від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15 не взяв до уваги, що згідно статті 193 ГПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом. У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень. Статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено перелік рішень, які підлягають примусовому виконанню. Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. З Закону України "Про виконавче провадження» ухвала суду у господарській справі є виконавчим документом.

На думку скаржника суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали №924/1925/15 та не врахував, що ухвала Господарського суду Хмельницької області від 06.02.17 у справі № 924/1925/15 містить всі необхідні реквізити (вимоги) виконавчого документа, передбачені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження».

АТ «НАК «Нафтогаз України» також звертає увагу суд, що у самій ухвалі Господарського суду Хмельницької області від 06.02.17р. у справі №924/1925/15 зазначено, що ухвала набрала законної сили 6 лютого 2017 року, строк пред`явлення її до виконання - 06 лютого 2020 року. Тобто, сам Господарський суд Хмельницької області підтвердив, що вказана ухвала є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання, а в оскаржуваній ухвалі від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15 той же Господарський суд Хмельницької області наводить суперечливе твердження, що ухвала про затвердження мирової угоди у справі про банкрутство не є виконавчим документом.

Апелянт зазначає, що дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. з виконання ухвали Господарського суду Хмельницької області від 06.02.2017р. у справі №924/1925/15 в рамках ВП №61181405 відповідають вимогам чинного законодавства.

АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що оскаржувана ухвала Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15 прийнята внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2020р. (у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Миханюк В.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15. Розгляд апеляційної скарги призначено на "27" травня 2020 р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 27.05.2020р. представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги, надала пояснення по справі. Представник боржника заперечив проти вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2020р. відкладено розгляд апеляційної скарги на 18.06.2020р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 18.06.2020р. представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги, надала пояснення по справі. Представник боржника заперечив проти вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі.

Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Шепетівкагаз» та приватний виконавець Пилипчук В.Г. не скористалися правом, передбаченим ст.263 ГПК України, подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно з ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Як встановлено місцевим господарським судом, постановою приватного виконавця Пилипчука В.Г. про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2020р., ВП №61181405 відкрито виконавче провадження з виконання ухвали №924/1925/15, виданої 06.02.2017р. Господарським судом Хмельницької області щодо затвердження мирової угоди у справі №924/1925/15.

Постановою приватного виконавця Пилипчука В.Г. про арешт коштів боржника від 05.02.2020р., ВП №61181405 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку(ах), що належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 377 345,76 грн.

Постановою приватного виконавця Пилипчука В.Г. про стягнення з боржника основної винагороди від 05.02.2020р., ВП№61181405 стягнуто з боржника основну винагороду у сумі 34284,16 грн.

Постановою приватного виконавця Пилипчука В.Г. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.02.2020р., ВП №61181405 визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 220,00 грн.

Згідно банківських виписок щодо руху грошових коштів по рахунку з рахунків ПрАТ "Шепетівкагаз" в банківських установах відбулось списання коштів а саме:

із рахунку в АТ "Райффайзен Банк Аваль" UA 41 НОМЕР_1 2 було списано кошти у сумі 345 145,27 грн. Кошти були переказані на рахунок приватного виконавця Пилипчука В.Г. згідно платіжного доручення №61181405 від 06.02.2020 року. Призначення платежу: "Ч/О по ПВ№61181405від05,02,2020_ЗалДоСп 32200,49 грн_Ст3Г ВП№61181405 ГС ХмельнОБл Сп№924/1925/15 від 06.02.2017".

із рахунку в ХФ АТ КБ "Приватбанк" НОМЕР_4 було списано кошти у сумі 377 345,76 грн. Кошти були переказані на рахунок приватного виконавця Пилипчука В.Г. згідне платіжного доручення №K.0207GNBFC від- 07.02.2020 року. Призначення платежу "Опл. 377345.76р, ПТ№ от05.02.2020р, 924/1925/15 от 06-02-2017Р.-на осн.док.ВК №200206PBNKI12.

В подальшому, на рахунок ПрАТ "Шепетівкагаз" в ХФ АТ КБ "Приватбанк" (№ НОМЕР_5); згідно платіжного доручення № 543 від 10.02.2020 року, Пилипчуком В.Г. було повернуто 345145,27 грн. (призначення платежу "повернення надмірно стягнутих коштів по ВП№61181405 згідно ВД№924/1925/15 від 06.02.2017").

Згідно з ст.7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (діяв на час укладення мирової угоди по справі та до 21.10.2019р.), щодо боржника застосовуються судові процедури банкрутства, зокрема мирова угода.

Під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та/або розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється шляхом укладення угоди між сторонами (ст.77 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Відповідно до ст.79 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мирова угода укладається у письмовій формі та підлягає затвердженню господарським судом, про що зазначається в ухвалі господарського суду про закриття провадження у справі про банкрутство. Мирова угода набирає чинності з дня її затвердження господарським судом і є обов`язковою для боржника (банкрута), кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, кредиторів другої та наступних черг. Одностороння відмова від мирової угоди не допускається.

Статтею 81 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що з дня затвердження мирової угоди боржник приступає до погашення вимог кредиторів згідно з умовами цієї мирової угоди. Затвердження господарським судом мирової угоди є підставою для закриття провадження у справі про банкрутство.

Наслідки невиконання боржником мирової угоди визначені ст.82 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так у відповідності до приписів ч.9 ст.82 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред`явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. У разі відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається в межах, передбачених зазначеною мировою угодою.

Суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що приписами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які є спеціальними у даній справі, було передбачено право кредитора захистити свої права у випадку невиконання боржником мирової угоди.

Колегія суддів вважає, що невиконання боржником зобов`язань по мировій угоді, затвердженій господарським судом у справі про банкрутство, є підставою для пред`явлення кредиторами своїх вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою.

При цьому суд відзначає, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", на відміну від справ позовного провадження, ухвали по яким є виконавчими документами і повинні відповідати вимогам ст. 193 ГПК України та ч.1,2 ст. 4 Закону України „Про виконавче провадження", не передбачено примусового виконання ухвали про затвердження мирової угоди у справах про банкрутство.

Також місцевий господарський суд вірно відмітив, що на відміну від загального позовного провадження, у відповідності до якого ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження", мирова угода затверджена у справі про банкрутство не є виконавчим документом та наслідки її невиконання передбачені п.9 ст. 82 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", тобто у разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред`явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою.

До того ж суд відзначає, що у відповідності до п.6 ст.82 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мирова угода може бути розірвана в разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів в межах провадження справи про банкрутство.

Судом також враховуються висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.01.2020р. у справі №7/17-2087-2011.

Згідно зі ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що діями державного виконавця порушуються права та охоронювані законом інтереси боржника.

Тому місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що дії приватного виконавця Пилипчука В.Г., пов`язані з винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2020 року, ВП № 61, про арешт коштів боржника від 05.02.2020 року, ВП № 61181405, необхідно визнати неправомірними.

Щодо визнання неправомірними постанов про стягнення з боржника основної винагороди від 05.02.2020р., ВП №61181405, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.02.2020р., ВП №61181405. та зобов`язання приватного виконавця поновити порушене право заявника, зокрема шляхом повернення ПрАТ "Шепетівкагаз" (код 03361394) грошових коштів в сумі 377 345,76 грн., а саме: на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в АТ "Райффайзен Банк Аваль" - в сумі 345 145,27грн.; на розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 , відкритий в ХФ АТ КБ "Приватбанк" - в сумі 32 200,49грн., судом враховано наступне.

Частиною першою статті 340 ГПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Натомість згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України "Про виконавче провадження", згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України "Про виконавче провадження" установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові №910/22695/13 від 16.01.2019р.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що мирова угода в процедурі банкрутства певною мірою набуває публічного характеру. Адже, після порушення справи про банкрутство боржника включається публічний механізм банкрутства, а саме запровадження спеціальних заходів після порушення провадження у справі. Так, вона не може бути розроблена на власний розсуд сторін, закон передбачає обов`язкові умови такої угоди та умови, які не можуть бути включені, а наслідком її невиконання є поновлення провадження у справі.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що провадження у справі №924/1925/15 закрито (припинено), тобто у провадженні господарського суду справа про банкрутство ПрАТ „Шепетівкагаз" не перебуває, а стадії виконання судового рішення у справі №924/1925/15, відповідно до вимог Закону України „Про виконавче провадження", щодо боржника не має, тобто рішення та дії приватного виконавця Пилипчука В.Г. носять публічно-правовий характер.

Отже, вимоги щодо оскарження постанов від 05.02.2020р. про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, зобов`язання приватного виконавця повернути грошові кошти, не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами господарського судочинства.

За змістом пункту 1 частини першої статті 175 і пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

З огляду на характер правовідносин у цій справі, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про необхідність розгляду цієї скарги в частині оскарження постанов від 05.02.2020р. про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, а також в зобов`язанні повернути грошові кошти, в порядку адміністративного судочинства та закриттю провадження у справі в цій частині.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13, ст.74 ГПК України).

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Пронін проти України», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії»).

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020р. у справі №924/1925/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України» - без задоволення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 10.03.2020 року у справі №924/1925/15 - залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 23.06.2020р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.