ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" червня 2020 р. Справа № 924/30/20

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Вибодовського О.Д., при секретарі судового засідання Сорока Д.В., розглянувши матеріали

за позовом Квартирно - експлуатаційного відділу, м.Хмельницький

до Старокостянтинівської міської ради, м.Старокостянтинів

про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;

- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95;

- визнати недійсним рішення прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №- 15 п. 1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки :15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95.

Представники сторін:

Від позивача: Даньков А.Д.- за довіреністю № 2033 від 06.05.2019р.;

Від відповідача: Москаль А.Д. - згідно ордера №1004037 від 12.02.2020р.;

Андрійчук О.П. - за довіреністю №47/03-39-534/2020 від 28.02.2020р.

В судовому засіданні відповідно до ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

На адресу суду надійшла позовна заява Квартирно - експлуатаційного відділу, м.Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, м.Старокостянтинів про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;

- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95;

- зобов`язати Старокостянтинівську міську раду вжити заходів щодо скасування кадастрових номерів, які були утворені в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :15:004:0001 площею 60 га, що розташована по вул. Заїкіна, 95 в результаті рішення № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 14.01.2020р. позовну заяву Квартирно - експлуатаційного відділу, м.Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, м.Старокостянтинів про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;

- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95;

- зобов`язати Старокостянтинівську міську раду вжити заходів щодо скасування кадастрових номерів, які були утворені в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :15:004:0001 площею 60 га, що розташована по вул. Заїкіна, 95 в результаті рішення № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року. залишено без руху, надавши позивачу строк у десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали суду від 14.01.2020р. від позивача надійшла заява про усунення недоліків в додаток із доказами направлення копії позовної заяви з додатками.

Ухвалою суду від 28.01.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.03.2020р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №924/30/20 на тридцять днів.

Присутній в судовому засіданні представник позивача підтримав подану в порядку ст.46 ГПК України заяву від 26.05.2020р. про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 02.06.2020р. заяву позивача про зміну предмету позову від 26.05.2020р. задоволено.

Позовні вимоги викладено у наступній редакції:

- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;

- визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95;

- визнати недійсним рішення прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №- 15 п. 1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки :15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95.

Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Присутній в судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позову, обґрунтовуючи долученими до матеріалів справи доказами, зокрема зазначив, що земельна ділянка по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 та 21 загальною площею 30 (10га та 20га) входить у межі військового містечка № 9 Старокостянтинівського гарнізону; земельна ділянка по вул. Заїкіна, 95 площею 60 га входить до меж військового містечка № 22 Старокостянтинівського гарнізону та належать до земель оборони Старокостянтинівського гарнізону.

Підтвердженням чого є наявність у КЕВ м. Хмельницький Державного акту на право користування землею, серії Б № 041671 від 1980 року на підставі рішення Старокостянтинівського РВК № 109 від 10.09.1980 року у складі земель загальною площею 408,0000 га, яким охоплюється військове містечко № 9 та Державного акту Б № 041646 від 1979 року на підставі рішення Старокостянтинівського РВК № 10 від 17.01.1979 року у складі земель загальною площею 2725,0000 га, які охоплюють військове містечко № 22.

24 листопада 2017 року Старокостянтинівською міською радою прийтято рішення № 30 «Надати територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не надані у власність та користування (запасу), розташованих по вул. Героїв Небесної Сотні, 21 земельної ділянки орієнтовно площею 200000 м2(20 га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 земельної ділянки орієнтовно площею 100000 м2(10 га); по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м2(60 га) з подальшим наданням цих земельних ділянок у власність (користування). В судовому порядку дане рішення скасовано у справі № 924/174/18. Рішення набрало законної сили.

21 грудня 2018 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 17 п.1/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель».. На підставі вказаного рішення Старокостянтинівською міською радою зареєстровано на праві комунальної власності земельну ділянку площею 60 га по вул. Заїкіна, 95 (присвоєний кадастровий номер :15:004:0001).

21.12.2018 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 18 п.1/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 (кадастровий номер :15:004:0001)».

Вказану земельну ділянку розподілено на 380 окремих земельних ділянок, на які присвоєно кадастрові номери, а саме: із :015:004:0001 по :015:004:0088, з :015:004:0091 по :015:004:0181, з :015:005:0001 по :015:005:0201 площею по 0,04 га - 01 га, що становить собою площу 37,5085 га, земельна ділянка з кадастровим номером :015:004:0089 площею 9,0884 га та земельна ділянка з кадастровим номером :015:004:090 площею 13,4031 га.

Земельна ділянка, що була предметом судового розгляду у справі 924/174/18, а саме площею 60 га по вул. Заїкіна, 95, всупереч скасуванню рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель були відчужені на користь Старокостянтинівської міської ради та розподілені на окремі земельні ділянки із присвоєними кадастровими номерами.

Таким чином, в силу таких протиправних дій, КЕВ м. Хмельницький несе збитки та втрачає на підставі протиправних дій державне майно, яке жодним чином не передавалось у відання органів місцевого самоврядування.

На 33 сесії 7 скликання, яка відбулася 22 лютого 2019 року Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 15 п.1/33/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки». На підставі затвердженої документації Старокостянтинівською міською радою здійснено реєстрацію права комунальної власності на поділені земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери.

КЕВ м. Хмельницький вважає, що рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки» №15 п.1/33/VІІ порушує право, оскільки на підставі вказаного рішення Старокостянтинівська міська рада здійснила реєстрацію права власності на земельні ділянки. А тому, позивач вважає, що вказане рішення має бути скасоване в судовому порядку як таке, що порушує права позивача.

На думку позивача Старокостянтинівська міська рада своїми незаконними діями порушує ст.141, ч.1 ст.153, ст.155 Земельного кодексу України та не наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності, в тому числі землями оборони, які мають особливий правовий режим.

Представники відповідача в судовому засіданні та у поданому суду відзиві на позов проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 22.12.1998 року №342-XIV, затверджено межі міста Старокостянтинова Хмельницької області загальною площею 3542,1 гектара, а також включено у вказану площу 1221,0 гектара земель Старокостянтинівської міськради, 606,4 гектара земель Веснянської, 256,7 гектара земель Григорівської, 18,0 гектара земель Пашковецької, 90,0 гектара земель Сахновецької сільрад Старокостянтинівського району.

Виходячи із наданих прав та повноважень, та керуючись ст. 35 Закону України «Про землеустрій», Старокостянтинівською міською радою, яка є колегіальним представницьким органом місцевого самоврядування були здійснені відповідні заходи та прийняті рішення з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

30.11.2018 р. Старокостянтинівською міською радою отримано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ - 018 в якому зазначено, що земельна ділянка за адресою вул. Заїкіна, 95, м.Старокостянтинів, земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам відносяться до комунальної форми власності.

Приймаючи оспорюванні рішення, відповідач не здійснював розпорядження землями Міністерства оборони Україну, а діяв в порядку і в межах встановлених повноважень.

Посилання позивача на Державний акт на право користування землею серії Б № 041671, яким охоплюється військове містечко № 9 та Державний акт серії Б № 041646 від 1979 року, який охоплює військове містечко № 22, як на документальне підтвердження приналежності земель, зазначених у рішенні міської ради, до відання Міністерства оборони України рішення суду у справі №924/174/18 є безпідставними.

Позивач на підтвердження права користуванні земельними ділянками, посилається на встановлені юридичні факти належності земельних за адресою вул.Заїкіна, 95 та вул.Героїв Небесної Сотні, 21 до земель Міністерства оборони України та у користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу, м. Хмельницький.

Відповідач звертає увагу, що предметом розгляду у справі №924/174/18 не було визнання права власності чи встановлення будь-яких юридичних фактів, а лише скасування рішення Старокостянтинівської міської ради про проведення інвентаризації земель на підвідомчій території.

Також, при розгляді даної справи не перевірялось та не встановлювалось питання правонаступництва позивача від «Хмельницької КЕЧ району розміщеної в м.Старокостянтинові Української РС». яка є землекористувачем згідно державного акта Б №041671.

Враховуючи те, що тривалий час об`єкти нерухомості, в тому числі житлового фонду, які раніше відносились до територій військовий містечок №9 та № 22 в м.Старокостянтинові, Міністерством оборони України передавались до комунальної власності територіальної громади міста в особі Старокостянтинівської міської ради та відповідно на баланс Старокостянтинівської житлово-експлуатаційної контори, житлові квартири багатоквартирних будинків фактично усі приватизовані та перебувають у приватній власності громадян, державні акти про право користування землею.

Згідно ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій нони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідач стверджує, що позивач у позові не вказав факти передачі військового нерухомого майна до комунальної власності і територіальної громади м.Старокостянтинів, зокрема, передачі будівель та споруд, які раніше відносились до військових містечок №1 та №9, що підтверджується Актом приймання передачі військового майна, яке безоплатно передасться до комунальної власності територіальної громади міста Старокостянтинів від 24.07 2006р.

Не вказано про факти відчуження Міністерством оборони України об`єктів нерухомості, які перебували на території військового містечка №22 в м.Старокостянтинові.

Передачі усієї території колишнього військового містечка № 22 до відання Міністерства аграрної політики та продовольства України, що підтверджується Актом приймання - передачі цілісного майнового комплексу, майна та земельних ділянок, закріплених за державним підприємством «Хмельницьке» Міністерства оборони України до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Позивачем не надано документів, які засвідчили наявність встановлених меж земельної ділянки в натурі на території, що відповідають площі Державного акта не забезпечивши вимог законодавства щодо її цільового використання та відведення, не зареєструвавши своє право у встановленому законом порядку, фактично втратив право на постійне користування землею, яке йому було надане у 1979 році.

Відповідно до земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих (ст. 20 Земельного кодексу Української РСР (в редакції станом на 1978 рік).

Однак, Державний акт на право постійного користування не був належним чином зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею, оскільки в самому акті відсутній відповідний номер реєстрації, як це передбачено встановленою формою.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України від 2001 (в редакції, чинній станом на 28.12.2010р.) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У рішеннях господарського суду у справах №924/174/18, №924/692/19 на які посилається позивач предметом спору були рішення органу місцевого самоврядування про проведення інвентаризації земель, а не спір про право на землю. В межах розгляду даних справ, судами не досліджувались питання правонаступництва, належності правовстановлюючих документів і підстави виникнення та дії права позивача на постійне користування на земельні ділянки в м. Старокостянтинів.

В підтвердження правонаступництва позивача від Хмельницького КЕЧ району до КЕВ м. Хмельницький, позивач долучив витяг з директиви Міністра оборони України від 10.01.2005 року №Д-322/1/010та наказ начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління №9 від 13.10.2005 року.

Вказані документи не можуть бути належним підтвердженням правонаступництва КЕВ м. Хмельницький (Позивача) від Хмельницького КЕЧ району (користувача згідно державного акта), оскільки в даних документах містяться лише організаційні вказівки для проведення реорганізації, а не факт приймання-передачі будь-яких прав чи обов`язків.

Позивач не спростовує факту неналежного та нераціонального використання земельної ділянки, не надає підтвердження належного оформлення свого права на таку земельну ділянку (реєстрації наявного державного акта та встановлення меж земельної ділянки), в порядку визначеним Земельним кодексом України і Законом України «Про Державний земельний кадастр».

Зважаючи на викладене відповідач вважає, що право власності на земельну ділянку чи право постійного користування земельною ділянкою повинні бути підтверджені не тільки відповідними державними актами, виданими компетентними органами та згідно визначеної форми, а її державною реєстрацією таких документів у встановленому порядку.

Розглянувши матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначені положення Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст.20 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи ( у тому числі іноземні ), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності ( далі підприємства та організації ), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронювальних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантоване право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної ( морської ) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Отже, Конституцією України визначено коло суб`єктів яким надано право реалізовувати права власності на природні ресурси від імені Українського народу це органи державної влади та органи місцевого самоврядування кожний в своїх визначених Конституцією та Законами України межах.

Згідно приписів ст.2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування, і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.

Статтею 84 Земельного кодексу України внормовано, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони. Право державної власності на землю набувається та реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим кодексом.

Водночас, стаття 83 Земельного кодексу України встановлює, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

За приписами статті 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Стаття 1 Закону України «Про використання земель оборони» визначає землі оборони як такі, що надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України ( надалі військові частини ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Збройні сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Згідно частини 5 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України наділений повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону.

Дана норма Конституції України кореспондується із ст.1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». Відповідно до зазначеної статті Закону управління об`єктами державної власності здійснення Кабінетом міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Приписами частини 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у збройних силах України» Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном, в тому числі закріплює військове майно за військовими частинами ( у разі їх формування, переформування ), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Відповідно до наведених норм вбачається, що власником земель оборони є держава Україна в особі Кабінету Міністрів України який наділений суб`єктивним правом розпоряджатися зазначеними землями на правах власника, а Міністерству оборони України дані землі передано в управління та користування відповідно до цілей визначених у відповідних нормах законодавства.

Як встановлено нормами законодавства ( ст.1 Господарського процесуального кодексу України; ст.15 Цивільного кодексу України ), захисту та поновленню в судовому порядку підлягає порушене або оспорюване право і охоронювальний законом інтерес. Відтак, звертаючись до суду з позовом особа має довести наявність в неї права яке підлягає захисту та факт порушення такого права зі сторони відповідача.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів ( про усунення перешкод у користуванні ними тощо ), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення ( викупу ) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність ( п.11 Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 ).

Відповідно до п.2 роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронювальних інтересів підприємства чи організації позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Земельні відносини з приводу наданого суду позивачем Акту 1979 року №041671 як на підтвердження свого суб`єктивного права на користування зазначеною земельною ділянкою регулювались Земельним кодексом Української РСР 1970 року в редакції станом на 1978 рік.

Статтею 13 Земельного кодексу Української РСР у зазначеній редакції передбачено, що земля в Українській РСР надається в користування: колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; громадянам СРСР. У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля може надаватися в користування і іншим організаціям та особам.

Земельним кодексом України 1990 року також передбачено обов`язковість видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Так, відповідно до частини 1 статті 23 Земельного кодексу України від 1990 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та в господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих (ст. 20 Земельного кодексу Української РСР в редакції станом на 1978 рік).

Як вбачається з копії Державного акта на право користування землею 1979 року №041671 наданого позивачем, даний акт був виданий на ім`я Хмельницької КЕЧ району розміщеної в місті Старокостянтинові Хмельницької області Української РС республіки. Даний акт належним чином не засвідчений в Старокостянтинівський міській раді народних депутатів, оскільки даний акт не був належним чином зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею, про що свідчить відсутність відповідного номеру реєстрації, як це було передбачено встановленою формою Ради Міністрів СРСР. З наданої копії Державного акта неможливо достовірно встановити, що земельні ділянки яким присвоєно кадастрові номери в результаті поділу земельної ділянки на виконання оспорюваних рішень Старокостянтинівської міської ради, входять до складу земель які зазначені в державному акті, оскільки вказаний акт не містить необхідних координат прив`язки земельної ділянки до місцевості.

Згідно приписів ст. 16 Земельного кодексу Української РСР ( в редакції чинній на час видачі вказаного державного акту ) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Статтею 22 Земельного кодексу України 1990 року передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 22 цього ж Кодексу визначено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Судом досліджено, що в матеріалах судової справи відсутні належні докази, які б свідчили про факт встановлення відповідними землевпорядними органами меж наданої Хмельницькій КЕЧ району ділянки в натурі. Відсутні такі документи і відносно позивача КЕВ м. Хмельницький.

Нормами Земельного кодексу України 2001 року теж передбачено обов`язковість видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України від 2001 (в редакції, чинній станом на 28.12.2010) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » та Порядку про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 Державна реєстрація прав офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.

Державний реєстр прав єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Загальними засадами державної реєстрації є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках передбачених Законом; відповідність повноважень особи, яка надає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містят7ься в Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах ; наявність обтяжень прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. (ст.18 Закону).

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 Закону).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; ( ст. 24 Закону )

Пунктом 10 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011 року, встановлено, що під час розгляду заяви ( запиту ) державний реєстратор здійснює пошук у Державному реєстрі прав відомостей про: нерухоме майно, право власності та суб`єкта цього права, інші речові права та суб`єкти цих прав, іпотеку та суб`єкта цього права, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав.

Позивачем не було надано суду будь-яких документів ( витягів ) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно які б підтверджували наявність у позивача суб`єктивного права на користування відповідною земельною ділянкою, тощо.

Стаття 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відповідно приписів статті 2 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру; кадастрів інших природних ресурсів; справлянні сплати за землю.

Об`єктами державного земельного кадастру згідно статті 10 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є землі в межах державного кордону України; землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць; обмеження у використанні земель; земельна ділянка.

Приписами ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внормовано, що земельній ділянці, відомості про яку внесено до державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внормовано, що внесення до державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти державного земельного кадастру є обов`язковими.

Відомості про межі земельної ділянки вносяться до державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в натурі, у разі встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток ( паїв ) у разі виділення в натурі ( на місцевості ) земельних ділянок власникам земельних часток ( паїв ) ( ч.1 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ).

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. ( ч.1 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ).

Поземельна книга є документом державного земельного кадастру, який містить такі відомості про земельну ділянку: а) кадастровий номер; б) площа; в) місцезнаходження ( адміністративно-територіальна одиниця ); в) склад угідь; г) цільове призначення ( категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель ); д) нормативно грошова оцінка; е) відомості про обмеження використання земельної ділянки; є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; ж) кадастровий план земельної ділянки; з) дата державної реєстрації земельної ділянки; и) інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також внесені зміни до цих відомостей; і) інформація про власників ( користувачів ) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі прав на нерухоме майно; ї) дані про бонітування грунтів.

Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки право власності ( користування ) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Внесення інших змін про відомості на ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

В матеріалах судової справи наявний Лист № 18-22-0.30-339/113-19 від 18.03.2019 року за підписом начальника відділу у Старокостянтинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області адресований міському голові Старокостянтинівської міської ради Мельничук М.С. на лист № 47/18-24-651/2019 від 15.03.2019 року. Даним листом повідомляється, зокрема, що земельна ділянка яка зазначена у запиті та розташована по вул. Заїкіна м. Старокостянтинів, станом на 01.09.2017 року в Державному земельному кадастрі не була зареєстрована, кадастровий номер відсутній, реєстрація прав згідно чинного законодавства України не проводилась. Земельна ділянка не була визначена в натурі ( на місцевості ), право власності ( користування ) на неї не оформлялось та не підтверджувалось згідно чинного законодавства. Документації із землеустрою на підставі якої була б сформована земельна ділянка у Відділі відсутня. Станом на 01.09.2017 року у Відділі були відсутні відомості про прийняття рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо віднесення вказаної земельної ділянки до певної категорії земель.

18 жовтня 2017 року Комісією Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради у складі: В.Тарасюк завідувача відділу з питань регулювання земельних відносин виконкому міської ради; Ю.Поліщук завідувача відділу містобудування та архітектури виконкому міської ради; А. Черлінко провідного спеціалісту відділу з питань регулювання земельних відносин виконкому міської ради; І.Мороз в.о. завідувача відділу з питань використання природних ресурсів та благоустрою виконкому міської ради, було проведено обстеження земельної ділянки, що розташована по вулиці Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів. За наслідками проведеного Комісією обстеження земельної ділянки було встановлено, що зазначена земельна ділянка для потреб оборони не використовується, а використовується під городи громадян, знаходиться під житловим фондом громадян, частина використовується для сільськогосподарського виробництва особами, що не мають відношення до Міністерства оборони. Виходячи з вищевикладеного Комісія рекомендувала відповідно до ст.35 закону України «Про землеустрій», провести інвентаризацію земельної ділянки за адресою вул. Заїкіна, 95.

Відповідно до приписів статті 35 Закону України «Про землеустрій» в редакції від 10.06.2017 року ( чинній на дату проведення обстеження ) інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої у встановленому законом порядку.

Згідно статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Відповідно до частини 3 статті 140 Конституції України, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 142 Конституції України передбачається, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Функції та повноваження органів місцевого самоврядування в Україні, визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 3 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Частиною 5 статті 16 зазначеного Закону визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, зокрема, є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин ( пункт. 34 частина 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно зі статтями 140, 143 і 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 189 Земельного кодексу України, визначено повноваження місцевих рад на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель, в адміністративних межах населеного пункту.

Судом встановлено і даний факт не заперечується сторонами, що земельна ділянка яка розташована по вулиці Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів знаходиться в межах міста Старокостянтинів.

Відповідно до приписів частини 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції чинній на дати прийняття оскаржуваних рішень виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: п.34) вирішення відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Судом досліджено, що 24 листопада 2017 року на 23 сесії Старокостянтинівської міської ради було прийняте рішення № 30 яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель які не використовуються, використовуються не раціонально або за нецільовим призначенням яка розташована по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовною площею 600000 м2 ( 60 Га ).

21 грудня 2018 року на 32 сесії сьомого скликання Старокостянтиніської міської ради були прийняті Рішення № 17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів площею 600000 м.кв. та Рішення № 18 п.1/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95» ( кадастровий номер :15:004:001); На 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради прийнято Рішення № 15 п.1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки».

Дані рішення прийняті Старокостянтинівською міською радою відповідно до наданих місцевим радам повноваженням щодо регулювання земельних відносин на адміністративній території м. Старокостянтинів згідно норм Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Рішення стосуються земель комунальної власності. Судом встановлено, що зазначені рішення не суперечить актам цивільного законодавства і не порушують охоронювальні права та інтереси позивача.

Конституційний Суд України у пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

Вимоги позивача щодо визнання недійсними рішень Сарокостянтинівської міської ради у даній справі є вимогами по визнанню недійсними ненормативних актів індивідуальної дії, оскільки оскаржувані рішення були прийняті відповідачем щодо виникнення визначених прав у сфері земельних відносин, а конкретно прав та обов`язків Старокостянтинівської міської ради як органу місцевого самоврядування на даній адміністративній території відносно земельної ділянки, що розташована по вулиці Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів.

Згідно статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної , міської, районної у місті ( у разі її створення ) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особам, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад, зокрема належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства тощо.

Згідно наявного в матеріалах справи Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.11.2018 року земельній ділянці, що розташована за адресою Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95 присвоєно кадастровий номер 681080000:15:004:0001; площа земельної ділянки 60 гектарів; форма власності комунальна; цільове призначення землі запасу ( земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам ) та відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови.

З даного витягу вбачається, що правовий статус земельної ділянки по вул. Заїкіна, 95 в м. Старокостянтинів дозволяв органу місцевого самоврядування здійснювати свої повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою як об`єктом комунальної власності відповідно вимог чинного законодавства.

Суд критично оцінює твердження позивача про те, що рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» прийнято на виконання скасованого рішення Старокостянтинівської міської ради № 30 яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель які не використовуються, використовуються не раціонально або за нецільовим призначенням яка розташована по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовною площею 600000 м2 ( 60 Га ) оскільки дана підстава не відповідає обставинам справи.

Судом встановлено, що рішення Старокостянтинівської міської ради № 30 яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель які не використовуються, використовуються не раціонально або за нецільовим призначенням яка розташована по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовною площею 600000 м2 ( 60 Га ) на дату прийняття Старокостянтинівської міською радою оскаржуваних рішень було чинне, оскільки постанова Північно-західного апеляційного господарського суду у справі № 924/174/18 якою залишено без змін рішення Господарського суду Хмельницької області було винесено 19.03.2019 року. Судом встановлено що будь-яких заходів забезпечення позову у судовій справі № 924/174/18 місцевим судом не застосовувалось.

За загальним правилом нормативно-правовий акт втрачає свою чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Судом встановлено відсутність у матеріалах справи належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів які б свідчили про факт приналежності земельної ділянки по вул. Заїкіна, 95 у м. Старокостянтинів на момент прийняття відповідачем оспорюваних рішень до земель оборони, відтак твердження позивача про те, що рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» порушує право Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький не відповідає обставинам справи.

З питання правонаступництва Хмельницької КЕЧ району до КЕВ м.Хмельницький суд зазначає наступне. Статтею 37 Цивільного кодексу УРСР 1963 року було встановлено, що майно юридичної особи ( її права та обов`язки ) переходять до новоутвореної особи в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачено законом або постановою про реорганізацію. Відповідно до приписів даної норми права передавальному акту закон надавав значення юридичного факту, з яким пов`язується універсальне правонаступництво при реорганізації ( злитті, поділі або приєднанні ).

Згідно приписів частини 3 ст.107 Цивільного кодексу України передавальний акт та розподільчий баланс затверджується учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення. Дана правова норма містить однакові вимоги щодо форми передавального акту та розподільчого балансу: вони повинні бути затверджені учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Абзацом 2 частини 3 статті 107 Цивільного кодексу України в редакції, яка діяла до внесення змін до Цивільного кодексу Законом «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 26.11.2015 року було встановлено, що підписані г8оловою та членами комісії з припинення юридичної особи та затверджені учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про припинення юридичної особи, примірники передавального акту та розподільчого балансу передаються в орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, що припиняється, за місцем її державної реєстрації, а також в орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи правонаступника, за місцем її державної реєстрації.

В пункті 12 частини 1 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» міститься відсильна норма про те, що передавальний акт ( у разі злиття, приєднання, перетворення ) юридичної особи повинні відповідати вимогам, встановленим законом.

В матеріалах справи наявні Витяг з Директиви міністра оборони України від 10.01.2005 року № Д 322/1/010 та Наказ Начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 9 від 13.10.2005 року. З наданого позивачем Витягу з Директиви не вбачається факту передачі майнових прав від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР до КЕВ м. Хмельницькій.

Відповідно до наданого позивачем Наказу Начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 9 від 13.10.2005 року наказано створити комісію з переформування КЕЧ районів в КЕВ; Акти переформування надати на затвердження начальнику Західного територіального КЕУ та інші розпорядчі вказівки які не стосуються прийому-передачі майнових та інших прав від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР до КЕВ м. Хмельницькій.

Розглянувши вказані документи, суд прийшов до висновку що такі докази не можуть бути належним підтвердженням правонаступництва КЕВ м. Хмельницький від Хмельницького КЕЧ району, оскільки в даних документах містяться лише організаційні вказівки для проведення реорганізації ( переформування ), а не факт приймання-передачі будь-яких прав чи обов`язків.

Судом з`ясовано, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, , юридично особу КЕВ м. Хмельницький згідно даних про вчинені реєстраційні дії ( номер запису 0002862, реєстратор Гринчук Тетяна Василівна, виконавчий комітет Хмельницької ради ) зареєстровано 01.02.2006 року. Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації щодо юридичної особи Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, яка утворена в результаті перетворення відомості відсутні.

З огляду на наведене, за наслідками досліджених судом доказів, поданих сторонами, а також відомостей, що містяться в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом не встановлено факту правонаступництва Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР до КЕВ м. Хмельницькій , що є позивачем у справі.

Судом з`ясовано, що у судовій справі № 924/174/18 судами не досліджувалося питання правонаступництва Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР до КЕВ м. Хмельницькій , відтак преюдиційних фактів з даного питання зазначені судові рішення не містять.

Судом враховується, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( статті 15,16 Цивільного кодексу України ). Право на захист особа здійснює на свій розсуд ( стаття 20 Цивільного кодексу України ).

З огляду на зазначене особа на свій розсуд обирає спосіб захисту свого права або інтересу, в тому числі шляхом оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, і обмеження її у цьому праві суперечить Конституції України та чинному законодавству.

При цьому судом приймається до уваги, що положення частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, відповідно до якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії,виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси, положення частини 1 статті 155 Земельного кодексу України,відповідно до якої, якщо порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. ( постанова ВГСУ від 23.11.2016 року у справі № 916/1474/14).

За приписами статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів статей 76,77,78,79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В процесі розгляду даної справи позивачем не надано суду належних та допустимих та достатніх доказів у розумінні статей 76,77,78,79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження свої вимог. Позивачем не доведено наявність в нього суб`єктивного права яке підлягає захисту оскільки згідно представленим ним доказам не можливо достовірно ідентифікувати земельну ділянку зазначену в копії наданого Державного акту; суду не надано доказів на підтвердження факту, що відомості про земельну ділянку які зазначені у копії Державного акту 1979 року який видано Хмельницькій КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР внесені до державного земельного кадастру з присвоєнням відповідних кадастрових номерів; позивачем не доведено факт його правонаступництва від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР з передачею позивачу відповідних майнових прав у встановленому законом порядку; не доведено невідповідність прийнятих Старокостянтинівської міською радою рішень № 17 п.1/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель»; № 18 п.1/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул.Заїкіна, 95» ( кадастровий номер :15:004:001); № 15 п.1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки» актам цивільного законодавства та факт порушення зазначеними рішеннями прав та охоронювальних інтересів позивача.

Відповідно до статей 74,86 Господарського процесуального кодексу України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів ). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд враховує також практику Європейського суду як джерела права. Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене в сукупності, у позовній заяві та в процесі розгляду справи позивачем не доведено факту порушення відповідачем його прав та охоронюваних законом інтересів, а отже, у позові Квартирно - експлуатаційного відділу, м.Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, м.Старокостянтинів про визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.; визнати недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95; визнати недійсним рішення прийняте на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради №- 15 п. 1/33/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», кадастровий номер земельної ділянки :15:004:0001, яка розташована у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95 належить відмовити.

Судові витрати по справі необхідно покласти на позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 130, 185, 232, 237, 238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.06.2020 р.

Суддя О.Д. Вибодовський

Віддрук 3 прим.:

1- до справи

2- позивачу - 29006, Квартирно - експлуатаційному відділу, м.Хмельницький, вул.Героїв АТО (Ціолковського), 3/1;

3 - відповідачу - 31100, Старокостянтинівській міській раді, м.Старокостянтинів, вул.князя Констянтина Острозького, 41.