РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2020Справа № 910/5504/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи

справу № 910/5504/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія"

до Державного підприємства "Київський бронетанковий завод"

про стягнення 241620,27 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" про стягнення 241 620,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором №06/1474-19 постачання природного газу від 19.12.2019 в частині повної оплати переданого природного газу, внаслідок чого виникла заборгованість 129 028,50 грн, за прострочення сплати якої додатково нараховані пеня в сумі 9187,47 грн, 20% штрафу - 100 476,57 грн, 3% річних - 1308,67 грн та інфляційних втрат - 1619,06 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 відкрито провадження у справі №910/5504/20 та прийнято позовну заяву до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

09.06.2020 від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Разом з тим, суд зазначає, що від відповідача до суду жодних документів, в тому числі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, не надходило.

Також, у вказаних запереченнях, позивач виклав клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 99 052,40 грн, у зв`язку із здійсненням відповідачем на вказану суму оплати.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 23.04.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02093, м. Київ, вул. Бориспідьська, 34А, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 23.04.2020 про відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін отримав 30.04.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, долученим до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Станом на дату винесення рішення від відповідача не надійшло відзиву на позовну заяву.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

19.12.2019 між позивачем(Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір постачання природного газу №06/1474-19 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов`язувався поставити відповідачу у 2019-2020 р.р. природний газ, в обсягах і порядку, передбачених даним договором, а відповідач зобов`язувався прийняти газ та оплатити Позивачу його вартість у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до п.9.1. Договору, останній набув чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020, а в частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання.

Сторонами до Договору вносились зміни та доповнення, шляхом укладання додаткової угоди №1 від 26.12.2019, якою визначили, що до вартості природного газу, який постачається відповідачу, входить компенсація вартості попередньо замовленої (договірної) потужності, згідно постанови НКРЕКП №3013 від 24.12.2019, яка складає 124,16 грн./тис. м куб., без ПДВ та розраховується, виходячи з планово замовленого обсягу природного газу.

Пунктом 1.2 Договору сторони визначили планові обсяги постачання природного газу на січень - березень. Фактичні обсяги споживання природного газу остаточно узгоджуються в актах приймання-передачі природного газу.

Приймання-передача газу поставленого позивачем та прийнятого відповідачем у звітному місяці, оформлюється шляхом підписання та скріплення печаткою щомісячних Актів приймання-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.1.12 Договору).

Згідно п.2.1 Договору, ціна 1000 куб. м природного газу, який постачається за Договором, становить 5 290,52 грн.

Згідно п.3.1 Договору, відповідач зобов`язаний сплатити вартість місячного обсягу газу на рахунок Позивача наступним чином: 30% - не пізніше 10 числа місяця поставки газу; 30% - не пізніше 20 числа місяця поставки газу; 30% - не пізніше 30 числа місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок повинен здійснюватися на підставі підписаного сторонами Акту приймання-передачі газу до 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Згідно з п. 6.2. договору в разі порушення Споживачем порядку та строків оплати поставленого Постачальником газу Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, а за прострочення понад 20 (двадцять) календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від вартості поставленого обсягу природного газу в місяці, за який виникла заборгованість.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020, а в частині не виконаних зобов`язань - до їх повного виконання.

У відповідності до умов договору, позивач передав відповідачу в січні-березні 2020 року природний газ в обсязі 105,666 тис. куб. м на загальну суму в розмірі 559 028,50 грн, що підтверджується актами прийому-передачі природного газу за січень-березень 2020 року, копії яких знаходяться в матеріалах прави.

За отримані в січні-березні 2020 року природного газу на суму 559 028,50 грн., відповідач до звернення позивача до суду з позовом у даній справі розрахувався частково 04.03.2020, 09.04.2020, 16.04.2020 на суму в розмірі 430 000 грн.

07.04.2020 позивач направив відповідачу претензію №7821-20 від 07.04.2020 про стягнення заборгованості за Договором, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Також, після звернення позивача до суду з позовом у даній справі відповідач сплатив за отриманий природний газ 99 052,40 грн. (5 000,00 грн - 14.05.2020, 49 052,40 грн - 21.05.2020).

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання зобов`язань за Договором постачання природного газу №06/1474-19 від 19.12.2019, внаслідок чого виникла заборгованість за отриманий природний газ у сумі 29 976,10 грн, за прострочення сплати якої позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані пеня в сумі 9 187,47 грн, штраф в сумі 100 476,57 грн,, інфляційні втрати в сумі 1 619,06 грн і 3% річних - 1 308,67 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач в свою чергу прийняв природний газ без зауважень та заперечень на суму 559 028,50 грн, що підтверджується актами прийому-передачі природного газу за січень-березень 2020 року, копії яких знаходяться в матеріалах прави.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, виходячи з умов договору, строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару є таким, що настав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач своє зобов`язання зі своєчасної оплати поставленого товару в повному обсязі не виконав, здійснивши часткову оплату на загальну суму 529 052,40 грн, у зв`язку із чим у нього наявна заборгованість в сумі 29 976,10 грн.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Враховуючи те, що строк оплати вартості поставленого товару настав, а доказів оплати товару в повному обсязі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з останнього на користь позивача заборгованості у розмірі 29 976,10 грн.

При цьому, суд встановив, що оплата на суму 99 052,40 грн здійснена відповідачем після направлення позову до суду (штампу відділення поштового зв`язку від 05.06.2020)

У зв`язку з чим провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу по оплаті товару за договором у сумі 99 052,40 грн підлягає закриттю на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, з віднесенням судових витрат у цій частині, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, на відповідача, оскільки звернення позивача з позовом до суду було зумовлено неправильними діями відповідача.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування пені та штрафу суд визнав їх обґрунтованими та арифметично вірним, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення 9 187,47 грн пені та 100 476,57 грн штрафу підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку включається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування 3% річних, суд визнав його обґрунтованими та арифметично вірним, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення 1 308,67 грн 3% річних підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що у поданій до суду позовній заяві відсутній розрахунок розміру інфляційних втрат на суму 1 619,06 грн, так само як і відсутній період за котрий позивач нараховує інфляційні втрати.

Таким чином, з огляду на відсутність відомостей щодо періоду нарахування інфляційних втрат, суд позбавлений можливості здійснити власний перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат в межах визначеного законом періоду.

При цьому, здійснивши розрахунок у періоди, визначені позивачем для нарахування пені та 3% річних, суд встановив, що розмір інфляційних втрат дорівнює нулю, оскільки періоди прострочення становлять менше місяця.

Відтак, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором постачання природного газу №06/1474-19 від 19.12.2019 щодо оплати вартості поставленого природного газу належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" (02093, м. Київ, вул. Бориспідьська, 34А; ідентифікаційний код 14302667) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна газопостачальна компанія" (18000, м. Черкаси, а/с 271; ідентифікаційний код 38553084) заборгованість у сумі 29 976,10 грн, пеню в сумі 9 187,47 грн, штраф в сумі 100 476,57 грн, 3% річних в сумі 1 308,67 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 3 600,02 грн.

3. В частині стягнення заборгованості в розмірі 99 052,40 грн - провадження у справі закрити.

4. В частині стягнення інфляційних втрат на суму 1 619,06 грн - в позові відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано: 23.06.2020.

Суддя А.І. Привалов