ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2020 Справа № 912/24/20
м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Чус О.В., Широбокова Л.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20 (суддя Кабакова В.Г.; рішення ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, повне рішення складено 10.03.2020)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, м.Олександрія, Кіровоградська область

про стягнення 207437,12 грн.

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У січні 2020 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач) про стягнення коштів в розмірі 20437,12 грн., в тому числі: 11710,44 грн. пені, 2772,71 грн. трьох процентів річних, 5953,97 грн. інфляційних втрат.

Позивач обґрунтував свої позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу №4604/18-ТЕ(Т)-20 від 15.01.2018.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20 (суддя Кабакова В.Г.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - 5855,22 грн. пені, 2772,71 грн. 3% річних, 5929,65 грн. інфляційних втрат, а також 1918,71 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Означене рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач за отриманий природний газ впродовж січня - березня 2018 року здійснював оплату несвоєчасно, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та приписи чинного законодавства щодо належного виконання зобов`язань, що є підставою для стягнення нарахованих позивачем пені у сумі 11710,44 грн. та трьох процентів річних у сумі 2772,71 грн. Інфляційні втрати судом першої інстанції за власним розрахунком задоволено частково у розмірі 5929,65 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснив нарахування індексу інфляції за зобов`язаннями січня - березня 2018, разом з тим, позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати за вказаними зобов`язаннями на суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за попередній місяць, тобто "інфляційні" нараховані на "інфляційні".

Крім того, враховуючи заявлене клопотання відповідача, дотримуючись принципів справедливості, пропорційності у господарському судочинстві, збалансованості інтересів сторін, дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача та зменшив розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50% до 5855,22 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач (АТ "НАК "Нафтогаз України") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 24,32 грн. та пені в розмірі 5855,22 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вказує на незаконність оскаржуваного рішення, вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права і процесуального права.

Скаржник вказує на те, що при розрахунку інфляційних втрат має застосовуватись сукупний індекс інфляції, що відповідає і методиці, викладеній у Листі Верховного суду України від 03.04.1997 №62-97. Таким чином, методика розрахунку інфляційних втрат на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань за попередній період є законною та обґрунтованою, відповідає приписам, викладеним у Листі Верховного суду України від 03.04.1997 №62-97 та п. 3.2 Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у справах №905/600/18 (постанова об`єднаної палати від 05.07.2019), №905/306/18, №908/1928/18, №904/4565/18, №904/4083/18, №904/10242/17, №913/63/18.

Зазначає, що в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору.

Боржник не звільняється від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов Договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема кінцевих споживачів, або відсутність у боржника прибутку, відсутність коштів на рахунках.

Вважає, що судом при розгляді питання зменшення пені не досліджено майнові інтереси сторін, зокрема, позивача.

Скаржник наголошує на наявності значного обсягу несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі - для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів 2017/2018, 2018/2019 та 2019/2020 років. Несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду 2019-2020р.

Збитковість підприємства або відсутність прибутку не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки або уникнення відповідальності.

Крім того, відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №922/1010/16 від 12.06.2018.

Акцентує увагу на тому, що неналежне планування своєї діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки. Ризики від власної діяльності відповідача не може покладатися на інших учасників господарських відносин, оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги ті обставини, що відсутність прибутку та повне виконання основного зобов`язання не є винятковим випадком та підставою для зменшення пені, на думку скаржника, суд не надав належної уваги оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення статті 233 Господарського кодексу України та статті 625 Цивільного кодексу України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач) у відзиві на апеляційну скаргу звертає увагу на те, що вказаний газ Військовою частиною було закуплено та витрачено для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. У свою чергу несвоєчасна сплата Військовою частиною за поставлений газ пов`язана виключно з тим, що населення, на потреби якого використано вказаний газ, здійснювало платежі за зазначені послуги невчасно без поважних причин. Військова частина дійсно повинна сама відповідати за власними зобов`язаннями, але це не означає, що при наявності певних фактів (відсутність збитків, незначний період прострочення виконання зобов`язання, специфіка діяльності Військової частини тощо) пеня не може бути зменшена. Відповідач вважає, що за несвоєчасне виконання зобов`язання Військова частина понесе відповідне адекватне покарання, котре являє собою сплату певних грошових коштів, зазначених у рішенні Господарського суду кіровоградської області від 10.03.2020 №912/24/20. Просить у задоволенні вимог, зазначених у апеляційній скарзі АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" у справі №912/24/20 відмовити у повному обсязі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.04.2020 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Широбокова Л.П. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; встановлено Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

За розпорядженням керівника апарату суду від 22.06.2020, у зв`язку з відпусткою судді Орєшкіної Е.В. - члена колегії суддів, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого для розгляду справи №912/24/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Чус О.В., Широбокова Л.П.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.06.2020 визначеною колегією суддів апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20 прийнято до свого провадження; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з такого.

Судом першої інстанції і судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Постачальник) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (Споживач) укладено Договір №4604/18-ТЕ(Т)-20 постачання природного газу від 15.01.2018 (а.с.15-24, далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого Постачальник зобов`язався поставити Споживачеві у першому кварталі 2018 року природний газ, а Споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору постачальник передає споживачу з 01 січня 2018 по 31 березня 2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 50,0 тис. куб. метрів, у тому числі за місяцями (тис. куб. метрів), згідно наведеної у п. 2.1. таблиці.

Порядок та умови передачі природного газу обумовлено сторонами в 3 розділі Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору кількість природного газу, яка передається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу споживача відповідно до вимог, установлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493.

За умовами п. 5.2. Договору ціна за 1000 куб. м газу на дату укладення договору становить 4942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.

Пунктом 5.4. Договору передбачено, що загальна вартість цього Договору становить 247100,00 грн., крім того ПДВ - 49420,00 грн., разом з ПДВ 296520,00 грн.

Згідно з умовами п. 6.1. Договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2018 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1. Договору).

Договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз україни" перейменовано в Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач).

На виконання умов Договору позивач протягом періоду січень - березень 2018 включно поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 207208,18 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу: - від 31.01.2018 на суму 74551,06 грн.; - від 28.02.2018 на суму 66212,92 грн.; - від 31.03.2018 на суму 66444,20 грн. (а.с.25-27)

Вказані акти підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень до них.

Відповідач розрахувався за поставлений природний газ з порушенням встановлених договором строків, що є порушенням зобов`язання, у зв`язку з чим позивачем нараховані та заявлені до стягнення - пеня у розмірі 11710,44 грн. за загальний період з 27.02.2018 по 27.02.2019, три проценти річних у розмірі 2772,71 грн. за загальний період з 27.02.2018 по 27.02.2019 та інфляційні втрати у розмірі 5953,97 грн. за період з березня 2018 року по січень 2019 року, що є предметом спору в цій справі.

За приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Встановивши факт неналежного виконання ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору постачання природного газу №4604/18-ТЕ(Т)-20 від 15.01.2018 та наявність підстав для нарахування пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції повністю задовольнив позовні вимоги щодо стягнення 2772,71 грн. річних і частково задовольнив позовні вимоги щодо стягнення 5929,65 грн. (із заявлених 5953,97 грн.) інфляційних втрат та 5855,22 грн. (з заявлених 11710,44 грн.) пені.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми інфляційних втрат, суд першої інстанції послався на останню правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі №924/532/19 та зазначив, що позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати за вказаними зобов`язаннями на суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за попередні місяць, тобто "інфляційні" нараховані на "інфляційні". В частині інфляційних втрат, з урахуванням наведеної вище позиції, за розрахунком суду, здійсненим із використанням інформаційно-пошукової системи "Законодавство", інфляційні за зобов`язаннями січня-березня 2018 року з наступних сум боргу становлять: - з суми боргу 7500,35 грн. за квітень 2018 року інфляційні втрати становлять 60,00 грн.; - з суми боргу 42797,64 грн. за липень 2018 року інфляційні втрати становлять - 299,58 грн.; - з суми боргу 18140,58 грн. за вересень 2018 року інфляційні втрати становлять 344,67 грн.; - з суми боргу 13890,58 грн. за період жовтень-листопад 2018 року інфляційні втрати становлять 433,91 грн.; - з суми боргу 66444,20 грн. інфляційні втрати підлягають розрахунку за період травень 2018 - січень 2019 року, а не як нараховано позивачем травень - листопад 2018 року, грудень 2018 року січень 2019 року окремо за кожен період, та становлять 4142,25 грн. Всього, враховуючи розрахунок позивача та суду, інфляційні втрати за зобов`язаннями січня-березня 2018 року становлять 5929,65 грн. Підстави для стягнення решти інфляційних втрат, необґрунтовано нарахованих позивачем, відсутні.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача розміру пені, суд першої інстанції зазначив, що дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення розміру пені, відсутність доказів, які б підтверджували понесені позивачем збитки, враховуючи незначний час прострочення виконання зобов`язання, беручи до уваги, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України є неприбутковою організацією та фінансується виключно з державного бюджету, а також те, що відповідач здійснює виконання специфічних функцій, пов`язаних із захистом обороноздатності держави, суд вважав, що дані обставини мають виняткове та істотне значення при розгляді клопотання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зменшення штрафних санкцій та вважав за можливе зменшити суму пені, яка підлягає стягненню до 5855,22 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позивач оскаржує рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20 в частині відмови у стягненні інфляційних втрат в розмірі 24,32 грн. та пені в розмірі 5855,22 грн.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить вимог в частині стягнення решти пені у розмірі 5855,22 грн., трьох процентів річних у розмірі 2772,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5929,65 грн., тому судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не переглядається відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів виходить із того, що зазначені в статті 625 Цивільного кодексу України нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд також враховує, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем помилково здійснено додаткове нарахування інфляції на інфляцію, а не лише на суму основної заборгованості, оскільки індекс інфляції позивачем розраховано виходячи з суми боргу, до якого вже включено інфляційні втрати за попередній період.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про можливість нарахування індексу інфляції за кожний наступний місяць на суму боргу, що вже включає в себе інфляційне збільшення за попередні періоди.

Так, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами частин 1, 5 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Таким чином, відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу з урахуванням суми, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання скаржника на неврахування місцевим господарським судом висновків, які містяться у постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, від 17.07.2018 у справі №904/10242/17 та від 04.12.2018 у справі №913/63/18, оскільки предметом позову у всіх зазначених справах є зокрема стягнення з відповідача інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за поставлений природний газ (з урахуванням сум інфляційних втрат і 3% річних за попередній період включно), яка (заборгованість) стягувалася за судовим рішенням у іншій справі, тобто підставою позову у вказаних справах є невиконанням боржником судового рішення у іншій справі.

Натомість у справі, яка розглядається, серед підстав стягнення інфляційних втрат немає будь-якого рішення суду щодо стягнення з відповідача заборгованості за газ, переданий протягом січня - березня 2018 року за договором постачання природного газу №4604/18-ТЕ(Т)-20 від 15.01.2018.

Отже, предмет і підстави позову, а також фактичні обставини у справах №904/10242/17, №913/63/18, №905/600/18 та цій справі є різними, що виключає застосування викладеної у зазначених постановах правової позиції Верховного Суду під час вирішення цього спору, що виник не з подібних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на постанови Верховного Суду у справах №905/306/18, №908/1928/18, №908/4565/18, №904/4083/18, в яких зазначено, що нарахування суми інфляційних втрат на суму боргу правомірно здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції.

У даному випадку, колегія суддів приймає до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 14.01.2020 у справі №924/532/19 про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат на суму основного боргу з урахуванням суми, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів, оскільки наведена правова позиція є останньою у вирішенні тотожних спорів щодо наявності або відсутності підстав для нарахування суми інфляційних втрат на суму боргу з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем необґрунтовано пред`явлено до стягнення суму 24,32 грн. інфляційних втрат.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу, позивач нарахував пеню відповідно до п.8.2. договору, яким встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач подав до суду першої інстанції письмове клопотання, в якому просив максимально зменшити розмір стягуваної пені за неналежне виконання грошових зобов`язань за договором №4604/18-ТЕ(Т)-20 у справі №912/24/20. Відповідач просив прийняти до уваги наступні факти: внаслідок прострочення виконання зобов`язання ні позивач, ні інші особи взагалі не зазнали ніяких збитків; майновий стан сторін (позивач є прибутковою організацією, котра є майже монополістом у своїй галузі, що свідчить про відповідний майновий стан, а Військова частина є державною установою, котра не є прибутковою організацією та фінансується виключно з державного бюджету; ступінь виконання зобов`язання боржником (на момент подачі позову зобов`язання є виконаним, а період прострочення його виконання є незначним); інші обставини, які мають істотне значення та заслуговують на увагу (з огляду на ситуацію, що склалась в Україні, Військова частина підтримує постійну бойову готовність, не дивлячись на неналежне фінансування та намагається належним чином виконувати зобов`язання за договорами поряд з виконанням першочергових завдань щодо відсічі збройної агресії на Сході України). Крім того, відповідач звернув увагу на те, що вказаний газ Військовою частиною було закуплено та витрачено для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; у свою чергу несвоєчасна сплата Військовою частиною за поставлений газ пов`язана виключно з тим, що населення, на потреби якого використано вказаний газ, здійснювало платежі за зазначені послуги невчасно без поважних причин.

Позивач подав у матеріали справи заперечення на клопотання відповідача про зменшення пені, зміст яких є аналогічним доводам, що викладені АТ "НАК "Нафтогаз України" в апеляційній скарзі.

За приписами статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За положенням частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18, від 21.11.2019 у справі №916/553/19, від 22.11.2019 у справі №922/937/19).

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що основний борг сплачений відповідачем у повному обсязі, позивачем не доведено виникнення у нього збитків через неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині проведення розрахунків за поставлений газ тощо.

Проаналізувавши зазначені норми та фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення пені на 50%, врахувавши наступне.

Державна політика у сфері житлово-комунальних послуг відповідно до статті 3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" базується на принципах забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги на умовах самофінансування та досягнення рівня економічно-обґрунтованих витрат на їх виробництво, а також регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги.

Відповідач є неприбутковою організацією та фінансується виключно з державного бюджету, здійснює виконання специфічних функцій, пов`язаних із захистом обороноздатності держави. Відповідачем сплачено основну суму заборгованості позивачу. Позивачем не надано доказів виникнення у нього збитків, спричинених простроченням відповідача та нарахована позивачем до стягнення пеня визнана судом першої інстанції "значним стягненням" у порівнянні з невстановленими збитками кредитора (позивача) у справі.

Суд першої інстанції також взяв до уваги, що позивач забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, АТ НАК "Нафтогаз України", як підприємство державного сектору економіки, є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави. Відсутність можливості вчасно розрахуватись за природний газ, а як наслідок - відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу, може призвести до значних соціально та економічно негативних наслідків для держави, та дотримуючись принципів справедливості, пропорційності у господарському судочинстві, збалансованості інтересів сторін, задовольнив клопотання відповідача та зменшив розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, на 50%, що дорівнює 5855,22 грн.

Слід зазначити, що задоволення місцевим господарським судом позовної вимоги про стягнення пені частково, свідчить про те, що суд в однаковій мірі врахував матеріальний стан та інтереси і позивача, і відповідача. Наведеним спростовується посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при зменшенні пені не врахував інтереси позивача.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції в порушення статті 233 Господарського кодексу України, при вирішенні питання щодо зменшення пені не надав оцінку винятковості випадку зменшення пені, з урахуванням інтересів сторін, а лише відповідача, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зазначених скаржником в апеляційній скарзі обставин та факту існування понесених позивачем збитків внаслідок прострочення боржника.

Так само, колегією суддів відхиляються посилання скаржника на невстановленість місцевим судом винятковості обставин та неправомірне застосування статті 233 Господарського кодексу України, адже зауваження скаржника відносно недостатності обґрунтування з боку суду підстав зменшення нарахованих санкцій носять оціночний характер, тоді як часткове задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені вказує саме на врахування майнових інтересів позивача.

При цьому, апеляційним судом враховується, що позивачем, окрім іншого, застосовано до відповідача таку міру відповідальності як стягнення трьох процентів річних та інфляційні втрати, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства.

Стосовно доводів апелянта про те, що несвоєчасність оплати контрагентами прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача пені, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних, а не стягнення заборгованості.

Як підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем у даному спірному правовідношенні за відповідний період.

Скаржник не наводить доводів, яким саме чином та в якій конкретно мірі неналежне виконання грошових зобов`язань відповідачем погіршило фінансове його становище та вплинуло на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

Аргументи скаржника стосовно того, що господарським судом не досліджено питання чи були заподіяні позивачу збитки внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань та не було оцінено розмір таких збитків, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не наводились відомості та докази щодо понесених збитків, їх розмір, настання для позивача негативних наслідків у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх обов`язків тощо, тому суд першої інстанції не повинен був з`ясовувати це питання за відсутності будь-якого обґрунтування з посиланням на докази з боку позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при захисті інтересів позивача дотримано збалансованість інтересів сторін, враховано ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин цієї справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За приписами частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати в сумі 2881,50 грн. на оплату судового збору, понесені позивачем у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника (апелянта) у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.03.2020 у справі №912/24/20 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 22.06.2020.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя О.В. Чус

Суддя Л.П. Широбокова