ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2020 р. Справа№ 904/4032/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Алданової С.О.

Поляк О.І.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Трегубова А.В. - представник за довіреністю № 1-2256 від 23.01.2020

від відповідача: не з`явились

від третьої особи 1: Коваленко С.В. - адвокат

від третьої особи 2: Дороніна О.М. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020, повний текст якого складено 03.04.2020

у справі № 904/4032/19 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Акціонерного товариства «Укрпошта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз»

про зобов`язання повернути майно та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- зобов`язання відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природній газ в обсязі 11,811 тис. куб. метрів;

- стягнення з відповідача на користь позивача 78 927,48 грн., що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. метрів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у січні 2016 року здійснив відбір природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. із газотранспортної системи, оператором якої є позивач, через газорозподільну систему, оператором якої є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», без наявності в постачальника відповідних обсягів природного газу, про що свідчить те, що у вказаний період жодним із постачальників не було подано природний газ для відповідача до газотранспортної системи, а відтак, вказаний обсяг газу відповідач набув без достатньої правової підстави та, відповідно, має обов`язок повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно на підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, а саме природний газ в обсязі 11,811 тис. куб. м., а за відсутності такого майна у відповідача - відшкодувати його вартість за цінами на природний газ, що сформувались станом на липень 2019 року.

Наявність у відповідача такого обов`язку саме перед позивачем обумовлена тим, що:

- на останнього як оператора ГТС покладено обов`язок здійснювати балансування системи, що охоплює фізичне та комерційне балансування, і на виконання вказаного обов`язку позивач, у випадку виявлення факту відбору природного газу з ГТС без подання такого ж обсягу газу до системи, повинен подати до газотранспортної системи природний газ у обсязі, рівному тому, який був відібраний, для підтримання сталого тиску у системі, що забезпечує її нормальну роботу (фізичне балансування);

- для виконання такого обов`язку фізичного балансування ГТС позивач здійснює закупівлю природного газу, який подає до системи;

- здійснюючи відбір природного газу без підтвердженої номінації, відповідач безпідставно набув природний газ з газотранспортної системи, що належить саме позивачу та був поданий позивачем до ГТС для здійснення фізичного балансування системи.

Відповідач у відзиві на позов від 29.10.2019 №02-1-253 проти позову заперечив, пославшись на те, що оскільки в матеріалах справи відсутні документи та ґрунтовні пояснення, що підтверджують порушення прав чи законних інтересів саме позивача, позивачу не належить право вимоги по пред`явленому до господарського суду позову до відповідача, а тому в розумінні ст.ст. 4, 45 ГПК України АТ «Укртрансгаз» не може бути стороною (позивачем) у справі; що всі додані позивачем у обґрунтування позову документальні докази в їх сукупності не стосуються позовних вимог щодо нібито порушення прав чи законних інтересів АТ «Укртрансгаз» з боку АТ «Укрпошта», а відтак, позовна заява подана без додержання вимог, викладених у ст. 164 ГПК України, і в її задоволенні слід відмовити у повному обсязі; що додані до позову позивачем документи мають стороннє відношення до АТ «Укрпошта», а позовні вимоги і їх правові підстави не стосуються предмету спору про повернення майна в натурі (або коштів за нього), підтвердження обставин, на які посилається позивач, що не відповідає ст. 162 ГПК України; що у позовній заяві йдеться про нібито порушення прав позивача, яке мало місце у січні 2016 року, в той час як позивач звернувся за захистом прав до господарського суду 05.09.2019, тобто через 3 роки 7 місяців, а тому обставини справи та норми ч. 1 ст. 257, ст. 261 ЦК України свідчать про те, що позивач звернувся до суду після закінчення перебігу встановленого законом трьохрічного строку позовної давності, не звернувшись при цьому з заявою про поновлення строку позовної давності, а відтак, право на звернення до суду АТ «Укратрансгаз» втрачено із закінченням встановленого законом строку, що унеможливлює подальший розгляд справи у розумінні ст. 118 ГПК України (відповідачем помилково вказано «ЦПК України»).

06.03.2020 відповідачем до суду направлено заяву про стягнення судових витрат (одержана судом 10.03.2020), в якій відповідач просив за результатами розгляду справи вирішити питання про розподіл витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи в суді, в сумі 5 687,19 грн., які становлять суму витрат стосовно вчинення дії, необхідних для розгляду справи та підготовки її до розгляду, та полягають у прибутті представника відповідача - провідного юриста ДД АТ «Укрпошта» ОСОБА_1 до міста Києва за викликом Господарського суду міста Києва на виконання ухвал від 28.11.2019, 19.12.2019, 14.01.2020, 06.02.2020, 27.02.2020 та складаються з суми добових та вартості квитків на потяг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2020, повний текст якого складений 02.04.2020, у справі № 904/4032/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Також судом першої інстанції до стягнення з позивача на користь відповідача присуджено судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 5 687,19 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- встановленим та доведеним є факт наявності у відповідача в січні 2016 року статусу постачальника природного газу та правомірність дій відповідача при споживанні природного газу у зазначений період, а здійснюючи відбір природного газу у січні 2016 року, відповідач не порушував права та інтереси позивача, оскільки постачальником та власником спірного об`єму природного газу є інший суб`єкт господарювання, а саме АТ «НАК «Нафтогаз України»;

- посилання АТ «НАК «Нафтогаз України» на те, що, оскільки акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, яким засвідчувався факт споживання відповідачем у січні 2016 року газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. на підставі укладеного між відповідачем та АТ «НАК «Нафтогаз України» договору № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, останнім не був підписаний з посиланням на порушення відповідачем умов вказаного договору, а саме несвоєчасному наданні такого акту для підписання, спірний газ не може вважатися тами, що був поставлений відповідачу за умовами цього договору, до уваги не приймаються оскільки, по-перше, відмовляючи у підписанні вказаного акту, АТ «НАК «Нафтогаз України» не зазначало про відсутність у відповідача підтвердженої номінації на січень 2016 року, а також не наводило підстав, з яких така номінація не була видана відповідачу, та не вказувало на те, що відбір газу здійснений відповідачем неправомірно, а по-друге, подання відповідачем АТ «НАК «Нафтогаз України» як постачальнику акту приймання-передачі природного газу з порушенням встановленого договором строку не є порушенням встановленого законодавством порядку відбору природного газу та не свідчить про відсутність у відповідача права на відбір природного газу з ГТС в об`ємі, обумовленому договором постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015;

- у даному випадку взаємовідносини всіх учасників ланцюжка постачання природного газу (спірних правовідносин) від постачальника (АТ «НАК «Нафтогаз України»), з використанням послуг операторів газотранспортної системи та газорозподільчої системи (АТ «Укртрансгаз», АТ «Дніпрогаз») до споживача (АТ «Укрпошта») у січні 2016 року врегульовані відповідними господарськими договорами. Споживання АТ «Укрпошта» природного газу у січні 2016 року передбачено відповідним договором постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, при цьому позивач не є стороною такого договору. Відповідно, позивачем не доведено, що спірний природний газ, спожитий відповідачем у січні 2016 року, належить саме йому, а також не доведено безпідставності набуття відповідачем зазначеного майна, що свідчить про безпідставність застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України;

- з огляду на вказані вище обставини, а саме на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин позовну давність та наслідки її спливу.

Крім того, судом першої інстанції звернуто увагу позивача на те, що заявлення позивачем одночасно двох альтернативних вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 11,811 тис. куб. м. та стягнення з відповідача на користь позивача 78 927,48 грн., що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м, є необґрунтованим.

Задовольняючи заяву відповідача про розподіл судових витрат в розмірі 5 687,19 грн., пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції зазначив про те, що вказана заява подана відповідачем з дотриманням процесуального строку, встановленого ч. 8 ст. 129 ГПК України, відповідачем надано належні докази на підтвердження факту понесення таких витрат, а матеріалами справи підтверджується присутність представника відповідача ОСОБА_1 у п`яти підготовчих та судових засіданнях, що відбулись 28.11.2019, 19.12.2019, 14.01.2020, 27.02.2020 та 12.03.2020, з огляду на що дійшов висновку про обґрунтованість поданої відповідачем заяви щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, в розмірі 5 687,19 грн. та наявність підстав для відшкодування вказаної суми на користь відповідача за рахунок позивача.

Не погоджуючись з рішенням, Акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що оспорюване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято при нез`ясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У обґрунтування вказаної позиції позивач послався на те, що:

- лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, а для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору, а відтак, факт наявності у відповідача договору з АТ «НАК «Нафтогаз України» не має жодного значення з точки зору доведеності факту здійснення поставки газу;

- факт постачання природного газу на умовах договору постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015 відповідно до положень вказаного договору має бути підтверджений підписаним обома сторонами актом приймання-передачі, який відповідачем суду надано не було, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо того, що спірний газ був поставлений саме на виконання цього договору;

- судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не враховано практику Верховного Суду щодо меж розгляду справи судом у справах за участю АТ «НАК «Нафтогаз України» як третьої особи, оскільки при розгляді цієї справи, здійснивши висновки про споживання відповідачем природного газу з ресурсу АТ «НАК «Нафтогаз України», суд вийшов за межі доказування у даній справі;

- висновок суду першої інстанції щодо, нібито, пред`явлення позивачем у позові разом двох альтернативних вимог до відповідача як однієї з підстав для відмови у позові є протиправним та безпідставним, оскільки дане питання вирішується судом безпосередньо на стадії відкриття провадження у справі та може (могло) бути лише підставою для відмови у відкритті такого провадження у справі або для залишення позовної заяви без руху, однак ні в якому разі не є та не може бути підставою для відмови у позовних вимогах.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2020 справа № 904/4032/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Алданова С.О.

Ухвалою від 19.05.2020 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Алданова С.О. відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 09.06.2020, розгляд справи призначено на 17.06.2020 о 12:20, сторони попереджено, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт постався на ті ж самі обставини, що й позивач у власній апеляційній скарзі.

Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 13.05.2020 справа № 904/4032/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Алданова С.О.

Ухвалою від 19.05.2020 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Алданова С.О. відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19, об`єднано апеляційній скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в одне апеляційне провадження для спільного розгляду, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 09.06.2020, учасників судового процесу повідомлено, що справа № 904/4032/19 призначена до розгляду на 17.06.2020 о 12:20, сторони попереджено, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

01.06.2020 до суду від Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» надійшли письмові пояснення, в яких третя особа 2, з посиланням на те, що суд першої інстанції вірно встановив, що спірний природний газ був відібраний відповідачем саме як підприємством теплокомуненерго і був з ресурсу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», зазначила про те, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

09.06.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що спірний газ постачався за умовами укладеного з третьою особо 1 договору, просив суд апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

16.06.2020 до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому відповідач, з посиланням на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» встановлений карантин, та у зв`язку з складнощами щодо прибуття до міста Києва та участі в судовому засіданні представника відповідача, який проживає в м. Дніпро, просить, з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції, раціонального використання робочого часу, відкласти розгляд справи на іншу дату та постановити ухвалу про участь уповноваженого представника АТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» в судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області або Центрального апеляційного господарського суду.

Розпорядженням № 09.1-08/1708/20 від 16.06.2019, у зв`язку з перебуванням судді Зубець Л.П., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 904/4032/19.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2020 справа № 904/4032/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Алданова О.І., Поляк О.І.

Ухвалою від 17.06.2020 колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Алданова О.І., Поляк О.І. апеляційні скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 прийнято до свого провадження.

Станом на 17.06.2020 інших відзивів, пояснень, клопотань до суду не надходило.

Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає таке.

Частиною 11 ст. 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем у справі є саме Акціонерне товариство «Укрпошта», місцезнаходженням якого є місто Київ, що виключає труднощі для направлення вказаної особою представника для участі в судовому засіданні.

Водночас той факт, що інтереси відповідача в суді першої інстанції представляла Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» не свідчить про необхідність участі в судовому засіданні саме представника Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта».

Також колегія суддів зазначає про таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ статтю 197 ГПК України доповнено новою частиною (частиною четвертою) наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», або Державною судовою адміністрацією України.»

При цьому ст. 197 ГПК України надає учасникам судового процесу право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду.

Згідно з ч. 2 ст. 197 ГПК України учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщена суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Судове засідання 17.06.2020 з розгляду апеляційних скарг АТ «Укртрансгаз» та АТ «НАК «Нафтогаз України» призначене ухвалами суду від 19.05.2020, які відповідач одержав 21.05.2020 згідно з повідомленнями про вручення поштового відправлення за кодами 201 та 210, проте заява про участь у справі в режимі відеоконференції, яку відповідач направив 11.06.2020, надійшла до суду 16.06.2020, напередодні судового засідання, внаслідок чого як Північний апеляційний господарський суд, так і суд, який зобов`язаний забезпечити проведення відеоконференції (Господарського суду Дніпропетровської області або Центрального апеляційного господарського суду) на підставі відповідної ухвали, яку має постановити Північний апеляційний господарський суд у такому випадку, були позбавлені можливості здійснити підготовчі дії для забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції в порядку, встановленому пунктами 9-12 статті 197 ГПК України.

Також і доказів надсилання копії заяви іншим учасникам справи в порядку, встановленому ч. 2 ст. 197 ГПК України, відповідачем суду не надано.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що відповідач не був позбавленій права взяти участь в судовому засіданні, призначеному на 17.06.2020, в режимі відеоконференції, на власний вибір, або поза межами суду або у приміщенні іншого суду, проте вказаним правом у порядку, встановленому законом, не скористався, колегія суддів не вважає причини неявки представника відповідача в судове засідання поважними.

До того ж участь представників у судовому засіданні не визнана обов`язковою, а власну правову позицію відповідач виклав у відзиві на апеляційну скаргу.

Порадившись на місці, колегія суддів не зійшла підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи.

З огляду на відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання відповідача в частині постановлення ухвали про участь уповноваженого представника АТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» в судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області або Центрального апеляційного господарського суду, колегією суддів не розглядається.

Відповідач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представники позивача та третьої особи 1 апеляційній скарги підтримали та просили їх задовольнити, представник третьої особи 2 проти задоволення апеляційних скарг заперечив, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

17.12.2015 між позивачем як оператором газотранспортної системи (ГТС) та Акціонерним товариством «Дніпрогаз» (далі третя особа 2) як замовником укладений договір транспортування природного газу № (далі - Договір транспортування природного газу), за умовами якого оператор зобов`язався надавати замовнику послуги транспортування природного газу, а замовник зобов`язався сплачувати оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Водночас третя особа 2, зокрема й у спірний період (січень 2016 року), мала статус оператора газорозподільної системи (ГРМ), який здійснював газорозподільну функцію відносно третіх осіб (у тому числі й відносно Дніпропетровської дирекції УДПЗ «Укрпошта»), які на підставі заяви-приєднання приєднались до Типового договору розподілу природного газу № 0942021YLAAB016.

Вказані обставини встановлені господарськими судами під час розгляду справи № 904/2732/18 за позовом ПАТ «Укртрансгаз» до ПАТ «Дніпрогаз» за участі, в тому числі, Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Дніпропетровської дирекції УДПЗ «Укрпошта» як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, про стягнення грошових коштів в розмірі 547 968 885,52 грн.

Як оператор ГРМ, третя особа 2 на виконання приписів глав 1, 3 розділу XII Кодексу газотранспортної системи, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2493 від 30.09.2015 (далі - Кодекс ГТС), надає позивачу інформацію про фактичний обсяг споживання природного газу кожним споживачем, об`єкти якого підключені до газорозподільної системи третьої особи 2.

Так, третьою особою 2 складений звіт про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року (а.с. 20 т. 1), а також реєстр обсягів газу, що були використані споживачами по договорах з третьою особою 1 із мереж третьої особи 2 за січень 2016 року (а.с. 21-22 т. 1).

Зі змісту вказаного реєстру слідує, що обсяг природного газу згідно з підтвердженою номінацією Українського державного підприємства поштового зв`язку (УДППЗ) «Укрпошта», Дніпропетровська дирекція становить 0,00 тис. куб. м., проте обсяг спожитого (відібраного) вказаним підприємством газу згідно алокації становить 11,811 тис. куб. м.

Той факт, що в січні 2016 року Дніпропетровською дирекцією УДППЗ «Укрпошта» (далі відповідач) спожито (відібрано) газу у кількості 11,811 тис. куб. м. учасниками судового процесу не заперечується.

При цьому внаслідок відбору відповідачем у січні 2016 року природного газу без номінації постачальника - третьої особи 1, підтвердженої позивачем як оператором ГТС, у газорозподільній системі, оператором якої є третя особа 2, виник небаланс в обсязі 11,811 тис. куб. м., у зв`язку з чим позивач замовляв послугу транспортування газу у вказаному об`ємі, що підтверджується Інформацією про надходження на точках входу та розподіл по точках виходу обсягів природного газу, віднесених на операторів газорозподільних мереж, з зазначенням обсягів небалансу за 2016 рік (а.с. 23 т. 1).

Вважаючи, що у січні 2016 року відповідач допустив несанкціонований відбір природного газу та спожив газ в обсязі 11,811 тис. куб. м., не маючи постачальника, який би подав до газотранспортної системи природний газ у вказаному об`ємі, позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що відібраний відповідачем природний газ належить позивачу, який, виконуючи обов`язки оператора ГТС, подав до газотранспортної системи газ із власних ресурсів для здійснення фізичного балансування системи та врегулювання спричиненого відповідачем небалансу.

З огляду на вказані обставини, позивач просив зобов`язати відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природній газ в обсязі 11,811 тис. куб. метрів та стягнути з відповідача на користь позивача 78 927,48 грн., що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. метрів.

Як слідує з мотивувальної частини позову, друга вимога заявлена як альтернативна під умовою того, що відповідач не буде мати змоги щодо повернення газу у визначених обсягах позивачу, що процесуальним законодавством не передбачено.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що вимога стягнути грошові кошти у випадку неможливості виконати задоволені майнові вимоги з повернення безпідставно набутого майна в натурі, фактично, є зміною способу виконання вже ухваленого судового рішення, і реалізувати її кредитор має право на стадії виконання такого рішення у порядку, встановленому відповідним законодавством.

Вказане питання як альтернативна вимога не підлягає вирішення під час розгляду судової справи.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду з цим позовом позивачем, фактично, заявлено дві альтернативні вимоги, а саме, зобов`язати відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 11,811 тис. куб. м. та стягнути з відповідача на користь позивача 78 927,48 грн., що є вартістю вказаного безпідставно набутого майна, що не відповідає положеннями ГПК України.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що вказані обставини не були підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що 21.12.2015 третя особа 1 як постачальник та Українське державне підприємство поштового зв`язку (УДППЗ) «Укрпошта» в особі в.о. директора Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» як споживач уклали договір постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 (далі - Договір постачання природного газу) (а.с. 103-109 т. 1), згідно з умовами якого третя особа 1 зобов`язалась передати у власність відповідачу у 2016 році природний газ, а відповідач - прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору постачання природного газу встановлено, що газ, який постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

У п. 2.1 Договору сторони погодили, що третя особа 1 передає відповідачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 31,6 тис.куб.м. та визначили помісячні обсяги поставки газу, в тому числі в січні 2016 року - в обсязі 12,0 тис.куб.м.

Відповідно до п. 3.1 Договору постачання природного газу (в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2015) третя особа 1 передає відповідачу газ на газорозподільних станціях (ГРС) позивача або у точці балансового розмежування (для об`єктів, які безпосередньо приєднані до магістральних трубопроводів позивача). Право власності на газ переходить від третьої особи 1 до відповідача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ відповідач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

У пункті 3.2 Договору постачання природного газу сторони погодили, що відповідач до 15 числа місяця, що передує місяцю поставки газу, надає третій особі 1 належним чином оформлену заявку на планові обсяги використання газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. Обсяги поставки підтверджуються третьою особою 1 відповідачу на відповідний місяць поставки (розрахунковий період) в установленому порядку.

Приймання-передача газу, переданого третьою особою 1 відповідачу у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу (п. 3.4 Договору постачання природного газу).

У п. 3.5 Договору постачання природного газу сторонами визначено порядок підписання акту приймання-передачі газу, згідно з яким відповідач мав не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, надати третій особі 1 підписані та скріплені печатками відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість, а третя особа 1 - не пізніше 8-го числа повернути відповідачу один примірник оригінала акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем був складений та підписаний акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 (а.с. 114 т. 1), яким засвідчувався факт споживання ним у січні 2016 року газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. на підставі договору № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, який було направлено на адресу третьої особи 1 та отримано останньою 16.02.2016 , що підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної поштової кореспонденції третьої особи 1, проставленою на зазначеному акті (тобто з порушенням встановленого Договором постачання природного газу строку подання такого акту - примітка суду).

Третя особа 1 листом № 26-1041/1.2-16 від 25.02.2016 (а.с. 113 т. 1) повернула відповідачу акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 з листом без його підписання, пославшись на те, що, в порушення п. 3.5 Договору постачання природного газу, зазначений акт надійшов до постачальника лише 16.02.2016, тобто несвоєчасно, у зв`язку з чим у третьої особи 1 в установлений термін була відсутня інформація про фактично використаний відповідачем обсяг газу.

З огляду на вказані обставини, позивач та третя особа 1 вважають, що відбір відповідачем природного газу у січні 2016 року відбувся несанкціоновано, тобто за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період (п. 5 р. 1 гл. І Кодексу ГТС в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Щодо вказаних обставин слід зазначити таке.

У межах розгляду вищезгаданої справи № 904/2732/18 Центральним апеляційним господарським судом було встановлено, а Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду підтримано такий висновок, що виникнення в точці виходу до газорозподільної системи АТ «Дніпрогаз» (оператора ГРС) неврегульованого негативного небалансу обсягів природного газу за спірні періоди (до яких включено також і січень 2016 року) відбулося внаслідок дій АТ «НАК «Нафтогаз України» щодо ненадання споживачам - третім особам по справі № 904/2732/18 (у тому числі й Дніпропетровській дирекції УДПЗ «Укрпошта» - примітка суду) номінації на плановий обсяг газу на вказаний період. Проте вказана обставина не звільняла АТ «НАК «Нафтогаз України» від обов`язку постачати природний газ зазначеним споживачам за укладеними між ними договорами постачання природного газу. Отже, в спірних правовідносинах не було несанкціонованого відбору АТ «Дніпрогаз» природного газу з ГТС.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі № 904/2732/18 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 904/4032/19, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені в справі № 904/2732/18, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що встановленим та доведеним є факт наявності у відповідача в січні 2016 року статусу постачальника природного газу та правомірність дій відповідача при споживанні природного газу у зазначений період, а відтак, здійснюючи відбір природного газу у січні 2016 року, відповідач не порушував права та інтереси позивача, оскільки постачальником та власником спірного об`єму природного газу є інший суб`єкт господарювання, а саме третя особа 1.

Отже, позивачем не доведено, що спірний природний газ, спожитий відповідачем у січні 2016 року, належить саме йому, що є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що подання третій особі 1 як постачальнику акту приймання-передачі природного газу з порушенням встановленого Договором постачання природного газу строку не є порушенням встановленого законодавством порядку відбору природного газу та не свідчить про відсутність у відповідача права на відбір природного газу з ГТС в об`ємі, обумовленому таким договором.

При цьому суд першої інстанції правомірно врахував, що, відмовляючи у підписанні наданого відповідачем акту приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, третя особа 1 не зазначила про відсутність у відповідача підтвердженої номінації на січень 2016 року, не навела підстав, з яких така номінація не була видана відповідачу, а також не вказала на те, що відбір газу здійснений відповідачем неправомірно.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи третьої особи 1 про те, що непідписання ним акту приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, по-перше, підтверджує той факт, що у січні 2016 року третя особа 1 не здійснювала поставку газу відповідачу, а по-друге, свідчить про самовільний відбір відповідачем природного газу з ресурсу іншого суб`єкта господарювання, а не третьої особи 1.

Крім того, слід зазначити про таке.

Позивач, звертаючись до суду, ґрунтує свої позовні вимоги до відповідача на нормах ст. 1212 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- по-перше, є факт набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. Наприклад, продавець надав покупцеві здачу в більшому розмірі, ніж потрібно, або передав неоплачений товар;

- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- по-третє, обов`язково має бути наявною відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК).

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

При цьому майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Враховуючи що, спірний газ був отриманий відповідачем за укладеним з третьою особою 1 Договором постачання природного газу, відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, що є також самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, матеріалами справи не підтверджується як той факт, що спірний природний газ, спожитий відповідачем у січні 2016 року, належить саме позивачу, так і те, що такий газ був набутий відповідачем без правової підстави, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Щодо посилань відповідача на те, що у позовній заяві йдеться про нібито порушення прав позивача, яке мало місце у січні 2016 року, в той час як позивач звернувся за захистом прав до господарського суду 05.09.2019, тобто через 3 роки 7 місяців, і що обставини справи та норми ч. 1 ст. 257, ст. 261 ЦК України свідчать про те, що позивач звернувся до суду після закінчення перебігу встановленого законом трьохрічного строку позовної давності, не звернувшись при цьому з заявою про поновлення строку позовної давності, а відтак, право на звернення до суду АТ «Укратрансгаз» втрачено із закінченням встановленого законом строку, що унеможливлює подальший розгляд справи у розумінні ст. 118 ГПК України, слід зазначити таке.

Стаття 267 ЦК України, якою визначені наслідки спливу позовної давності, встановлено, що:

1. Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Зі змісту ст. 267 ЦК України слідує, що:

Заяву про застосування позовної давності може подати до суду як позивач, так і відповідач як сторони у справі згідно зі ст. 45 ГПК України;

Сплив позовної давності не визначений законодавцем як підстава для неприйняття позовної заяви судом до розгляду або для відмови судом у позові у випадку, коли заява про застосування позовної давності відповідачем не подана;

Якщо з заявою про незастосування позовної давності до суду звертається позивач, суд може визнати причини пропущення позовної давності поважними і захистити права, якщо визнає їх порушеними;

У випадку, коли права позивача судом визнані порушеними, але відповідач звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності, суд відмовляє у позові в зв`язку з пропущенням позивачем позовної давності.

При розгляді цієї справи судом першої інстанції а ні позивач а ні відповідач з заявою про застосування позовної давності не звертались, тому посилання відповідача у відзиві на позов на пропущення позивачем, на думку відповідача, позовної давності для звернення з цим позовом до суду, що не є заявою про застосування позовної давності в розумінні ст. 267 ЦК України, колегією суддів не приймаються як такі, що не мають значення для розгляду судом цієї справі.

При цьому колегія суддів звертає увагу відповідача, що правовідносини сторін щодо строків позовної давності, які врегульовані Главою 19 Позовна давність ЦК України, не можуть регулюватися нормами Глави 6 Процесуальні строки ГПК України, оскільки зазначені строки мають певні відмінності. Так, процесуальний строк, за умови наявності відповідної заяви сторони в справі, може бути в порядку ст. 118 ГПК України поновлений, в той час як строк позовної давності не може бути поновлений судом навіть за наявності відповідної заяви сторони в спорі. Сплив позовної давності, у випадку звернення сторони у спорі з відповідною заявою, може бути судом або застосований або не застосований.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19.

Посилання відповідача на те, що закінчення встановленого законом строку позовної давності призводить до втрати права на звернення з позовом до суду і унеможливлює розгляд справи у розумінні ст. 118 КПК України, є помилковими.

Щодо заяви відповідача про стягнення з позивача судових витрат слід зазначити таке.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

З поданої відповідачем заяви (а.с.с 204-206 т. 1) слідує, що загальна сума заявлених ним до стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, становить 5 687,19 грн., що вказані витрати становлять суму витрат стосовно вчинення дії, необхідних для розгляду справи та підготовки її до розгляду, які полягають у прибутті представника відповідача - провідного юриста Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» ОСОБА_1 до міста Києва за викликом Господарського суду міста Києва на виконання ухвал від 28.11.2019, 19.12.2019, 14.01.2020, 06.02.2020, 27.02.2020, та складаються з суми добових та вартості квитків на потяг.

За змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 2 ст. 128 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, заява про розподіл судових витрат, а також докази їх понесення, подані відповідачем з дотриманням процесуального строку, встановленого ч. 8 ст. 129 ГПК України.

На підтвердження понесених ним витрат відповідач долучив до матеріалів справи:

- накази директора філії Дніпровська дирекція АТ «Укрпошта» № 157/В від 09.12.2019, № 162/В від 26.12.2019, № 15/В від 19.02.2020, № 25/В від 05.03.2020 про відрядження до м. Києва (а саме до Господарського суду міста Києва) провідного юрисконсульта юридичного відділу філії Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» ОСОБА_1 для участі в судовому засіданні;

- звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, № 148 від 21.12.2019 та № 6 від 16.01.2020, а також кошториси витрат на відрядження на суму (додатки до наказів № 15/В від 19.02.2020 та № 25/В від 05.03.2020) та витяги з відомостей перерахувань за відрядні ОСОБА_1 до вказаних кошторисів за січень 2020 року та лютий 2020 року;

- проїзні документи АТ «Укрзалізниця» № 724248 на 19.12.2019 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 724251 на 19.12.2019 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ);

- посадкові документи АТ «Укрзалізниця» № 000В4085-6ВFD-DЕЕ7-0001 на 13.01.2020 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 000В4085-5FЕD-Е0А9-0001 на 14.01.2020 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ), № 000В40ВD-6FCD-162D-0001 на 27.02.2020 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 000В40ВD-FF4D-175E-0001 на 27.02.2020 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ), № 000B40CE-CD7A-0D9В-0001 на 12.03.2020 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 000B40CE-CEFA-1031-0001 на 12.03.2020 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ).

Матеріалами справи підтверджується присутність представника відповідача Вербицької В .А. у п`яти підготовчих та судових засіданнях, що відбулись 28.11.2019, 19.12.2019, 14.01.2020, 27.02.2020 та 12.03.2020.

Отже, відповідачем належними та допустимим доказами підтверджено понесення витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді, на заявлену до стягнення суму.

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи в суді, в сумі 5 687,19 грн. підлягають стягненню на його користь з позивача. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаної заяви залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволенню не підлягають, рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на позивача, а судові витрати за подачу апеляційних скарг - на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 у справі № 904/4032/19 залишити без змін.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 904/4032/19.

Повний текст постанови складено: 30.06.2020

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.О. Алданова

О.І. Поляк