ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2020 р. м. Київ

Справа №911/933/20

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" про стягнення 5933,98грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа " (далі - ВРКП "Вишгородтепломережа") про стягнення 5933,98грн, що складається з: 5192,22грн - пеня та 741,76грн - 3% річні, які нараховані за період з 26.11.2016 по 26.04.2017.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №1821/1617-БО-17 від 27.10.2016 в частині оплати природного газу у встановлений договором строк (а.с.1-8).

Ухвалою від 21.04.2019 судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.176-177).

06.05.2020 відповідачем, з дотриманням встановленого строку, подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив про невірне нарахування позивачем пені, яку просив зменшити на 50% та вказав, що не заперечує щодо задоволення позову в частині стягнення 3% річних (а.с.179-181).

У відзиві на позов, відповідач вказує, що позивач не врахував при розрахунку пені обмеження її розміру, яке встановлено у договорі. Заявляючи про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню, відповідач просив врахувати, що не зважаючи на важкий фінансовий стан та несвоєчасність розрахунків споживачів послуг теплопостачання, він забезпечував оплату за отриманий газ з незначним простроченням і таке прострочення не завдало позивачу великих збитків. Також, відповідач вказує, що основною його діяльністю є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам м. Вишгород та Вишгородського району і тому підприємство є стратегічно важливим та соціально значимим, оскільки забезпечує теплом споживачів, серед яких школи, дошкільні заклади, лікарні, житлові будинки та квартири (а.с.179-181).

15.05.2020 від позивача, з дотриманням встановленого строку, надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву. Так, позивач вказує, що при розрахунку пені застосовано у певний період ставку у розмірі 21%, оскільки подвійна облікова ставка НБУ у відповідний період дорівнювала 28% річних. Крім того, позивач просив суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, вказуючи на те, що при укладенні договору відповідач погодився із такою відповідальністю за порушення зобов`язань за договором та недоведеність обставин, на які відповідач посилається. Позивач вважає, що відсутні виключні та достатні підстави для зменшенні пені (а.с.192-196).

27.05.2020 від відповідача, з дотриманням встановленого судом строку, надійшли заперечення (здані для відправлення відділенню зв`язку 25.05.2020, а.с.203-205). У запереченні відповідач вказує, що оплата за газ здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, з якого більша частина автоматично перераховується позивачу. При цьому, відповідач вказує на те, що позивач у 2016-2017 роках мав прибуток, а він - знаходиться на межі банкрутства. При цьому, у запереченні відповідач просив вже зменшити пеню на 90%.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

27.10.2016 між сторонами у справі - Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (назва якого змінена на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), та ВРКП "Вишгородтепломережа" укладено договір №1821/1617-БО-17 постачання природного газу (а.с.15-23, далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору позивач (продавець) взяв на себе зобов`язання передати у власність відповідачу у 2016-2017 році природний газ, а відповідач - оплатити його на умовах договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

В силу п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 природний газ орієнтовним обсягом до 1390,0 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.2 договору, ціна за 1000куб.м складає - 7099,20грн з ПДВ.

Відповідно до п. 5.4 договору (в редакції додаткової угоди №3 від 30.12.2016 (а.с.26), загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Сторонами у п. 6.1 договору визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, за їх наявності, і діє в частині реалізації газу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно), а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 12 договору).

Додатковими угодами №№1, 2, 3 (а.с.24-26) сторони змінювали пункти договору, що визначають ціну газу.

Так, додатковою угодою №1 від 28.10.2016 така ціна погоджена сторонами у розмірі 8182,80грн за 1000 куб.м з ПДВ з 01.11.2016; додатковою угодою №2 від 22.11.2016 - у розмірі 8577,60грн за 1000 куб.м з ПДВ з 01.12.2016; додатковою угодою №3 від 30.12.2016.2016 - у розмірі 5930,40грн за 1000 куб.м з ПДВ 3 23.12.2016.

Додатковою угодою №4 від 23.01.2017 сторонами погоджено також деякі зміни до умов договору, проте такі зміни не мають значення для розгляду спору по суті.

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року поставив, а відповідач - прийняв природний газ на суму 7 860 660,40грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с.29-34).

Відповідач станом на 27.04.2017 повністю розрахувався за природний газ, поставлений у відповідний період, що сторони не заперечують. Відповідний факт підтверджується виписками з рахунку позивача, а також листами відповідача про зміни в призначенні здійснених останнім платежів (а.с.42-156) та відповідні операції відображено в бухгалтерському обліку позивача (а.с.39-41).

При цьому, позивач вказує, що відповідач розрахувався за поставлений у відповідному періоді природний газ не завжди дотримуючись встановленого договором строку.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов`язання.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач невчасно розрахувався за переданий природний газ у жовтні 2016 року, січні-березні 2017 року, допустивши прострочення, що ним не оспорювалось під час розгляду справи.

Отже, не виконавши зобов`язання у строк, встановлений п.6.1 відповідного договору, відповідач допустив порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням прострочення виконання зобов`язання з оплати газу, переданого у жовтні 2016, січні-березні 2017, є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів, передбачених ст.625 ЦК України.

Як визначено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Договором визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.8.2 договору).

Таким чином, зважаючи на порушення строку виконання зобов`язань, позивач набув права вимагати від відповідача сплати пені у встановленому договором розмірі.

При цьому, посилання на неправильне застосування пені у розмірі 21%, про що заявив у відзиві на позов відповідач, помилкове.

Відповідним пунктом договору встановлено обмеження пені, яка встановлено у розмірі 21%, що також відповідає ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»,подвійною обліковою ставкою НБУ.

Так, у період з 28.10.2016 по 13.04.2017 Національним банком України дійсно облікову ставку встановлено у розмірі 14% річних, а з 14.04.2017 розмір такої ставки становив 13% річних, проте, її подвійний розмір становить відповідно: 28% та 26% .

Таким чином, враховуючи, що встановлений розмір пені у договорі - 21% у відповідний період не перевищував подвійної облікової ставки НБУ, позивач обґрунтовано розраховував пеню за відповідний період, застосовуючи ставку пені у розмірі, встановленому договором - 21%, що менше подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період.

При цьому, з розрахунку вбачається, що розмір пені обраховано позивачем з урахуванням кількості днів у році: 2016 році - 366 днів, а за 2017 рік розмір пені за день обраховано виходячи з 365 днів у відповідному році.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та процентів, суд зазначає, що позивачем арифметично вірно розраховано розмір таких вимог, отже, за вказаних обставин вимоги про стягнення 5 192,22грн пені та 741,76грн 3% річних, які нараховані за період з 26.11.2016 по 02.04.2017, є обґрунтованими.

Між тим, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені на 50% з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до чч.2, 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшуючи розмір пені, суд враховує те, що відповідач не є фактичним кінцевим споживачем газу і такий газ використовується ним для виробництва теплової енергії, яка за умовами договору споживається бюджетними установами/організаціями, які не завжди вчасно розраховуються за спожиту теплову енергію. При цьому, встановлений алгоритм розрахунків передбачає автоматичне перерахування коштів за природний газ з відкритого рахунку відповідача на корись позивача і відповідач фактично не може притримувати отримані від споживачів кошти.

З матеріалів справи вбачається, що прострочення виконання зобов`язань за договором в частині оплати природного газу не мало постійного характеру. Як вбачається із наданих платіжних доручень, листів щодо зміни платежу та розрахунку позивача, за газ, поставлений у: жовтні 2016 року - позивач повністю прострочив оплату; у листопада 2016 року більшу частину платежів здійснив до останнього дня строку остаточного розрахунку; у грудні 2016 році - повністю протягом відповідного місяця і задовго до настання останнього дня строку виконання зобов`язання з оплати; у січні 2017 року - менше 1/5 частини загального обсягу сплачена після закінчення строку, встановленого для виконання зобов`язання, з простроченням на 1 день, а решта - до його закінчення; у лютому та березні 2017 року - лише біля 1/10 платежу за місяць сплачено з незначним простроченням (у лютому 2017 року - всього на 1 день), а решта обсягу - до закінчення такого строку

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що згідно звітів про фінансові результати за 2016 рік та 2017 рік (а.с.206-207) відповідач має збитки, як і у 2018-2019 роках (а.с.208-209), а у даній справі позивачем не доведено, що допущені порушення виконання відповідних зобов`язань відповідачем призвели до збитків позивача, розмір яких більший або дорівнює розміру нарахованої пені, суд вважає за можливе зменшити розмір пені на 50% - до 2596,11грн. При цьому, суд не може погодитись з тим, що наявність прибутку за рік у позивача беззаперечно свідчить про те, що збитки йому не заподіяні простроченням. Так, у звітності позивача за певний рік вказані загальні суми, які свідчать, що у цілому підприємство закінчило рік з прибутком, однак, така обставина, ще не свідчить про те, що за поставками відповідачу природного газу, який оплачений з простроченням, позивач не поніс збитків, вони могли бути покриті за рахунок прибутку за іншими операціями. Однак, зважаючи, що позивач не довів наявність таких збитків у розмірі, що перевищує або дорівнює нарахованим штрафним санкціям, суд вважає за можливе зменшити їх розмір, враховуючи вищевикладені обставини, оцінені судом у сукупності.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2596,11грн пені та 741,76грн - 3% річних, а у задоволенні вимог про стягнення 2596,11грн пені суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача у повному обсязі, не враховуючи зменшення розміру пені (зважаючи на те, що відповідні вимоги обґрунтовані, однак, суд зменшити розмір пені), що складає 2102,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" (ідентифікаційний код 13713569, 07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 3-В) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (ідентифікаційний код 20077720; 01601, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 6) 2596,11грн пені та 741,76грн - 3% річних, а також 2102,00грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 2596,11грн пені у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова