СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2020 р. Справа №913/250/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя Склярук О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Заступника прокурора Луганської області (вх.№1360Л/1 від 15.05.2020) на ухвалу Господарського суду Луганської області від 27.04.2020 у справі №913/250/20 (м. Харків, суддя Косенко Т.В.),

за позовом Заступника прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська обл,

до відповідачів:

1. Луганської обласної державної адміністрації (проспект Центральний, 59, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93405)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» (вул. Канатна, 58, м. Лисичанськ, Луганська область, 93100)

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та зобов`язання повернути орендоване майно, -

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Луганській області звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом до Луганської обласної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» про:

- визнання незаконним та скасування розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації - керівника обласної військово цивільної адміністрації №972 від 04.12.2019 «Про надання в оренду земельної ділянки у комплексі з водним об`єктом Товариству з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія»;

- визнання недійсним договору оренди водного об`єкту №1 від 03.02.2020, укладеного між Луганською обласною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія»;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» повернути Луганській обласній державній адміністрації водний об`єкт та земельну ділянку під водним об`єктом площею 121,2281 га (кадастровий номер :14:004:0004), розташовані за межами населених пунктів, на території Кабичівської сільської ради Марківського району Луганської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Луганською обласною державною адміністрацією, в порушення вимог чинного законодавства, без обов`язкового проведення земельних торгів надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» земельну ділянку у комплексі з водним об`єктом площею 121,2281 га (кадастровий номер :14:004:0004), розташовані за межами населених пунктів на території, Кабичівської сільської ради Марківського району Луганської області. У зв`язку з чим, розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації - керівника обласної військово цивільної адміністрації №972 від 04.12.2019 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а договір оренди водного об`єкту №1 від 03.02.2020 визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 27.04.2020 позовну заяву №05/1-201вих-20 від 17.04.2020 та додані до неї документи повернуто Заступнику прокурора Луганської області; додаток (тільки заявнику): позовна заява №05/1-201вих-20 від 17.04.2020 з додатками на 59 арк.

Заступник прокурора Луганської області з вказаною ухвалою не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Луганської області від 27.04.2020 у справі №913/250/20 про повернення позовної заяви; про день та час розгляду справи повідомити Прокуратуру Луганської області та Прокуратуру Харківської області.

Зокрема, апелянт зазначає, що висновок суду про те, що Держгеокадастр є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не відповідає обставинам справи. Крім того, судом безпідставно надано оцінку повноваженням Державної екологічної інспекції та Держгеокадастру в частині розмежування понять контролю за «охороною земель» та «використанням земель», оскільки предметом позову у справі є вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження облдержадміністрації, визнання недійсним договору оренди водного об`єкту. Також апелянт зазначає, що у позовній заяві обґрунтовано порушення інтересів держави та долучено докази на підтвердження нездійснення уповноваженим органом захисту таких інтересів.

Одночасно з апеляційною скаргою апелянт заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилаючись на те, що копія оскаржуваної ухвали була отримана Прокуратурою Луганської області 30.04.2020, про що свідчить вхідний штамп прокуратури на вказаній ухвалі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Луганської області на ухвалу Господарського суду Луганської області від 27.04.2020 у справі №913/250/20. Встановлено учасникам провадження у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Відзив має бути оформлено у відповідності до вимог ст.263 ГПК України, якою, зокрема, передбачено, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) згідно вимог п 6 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Заявником в апеляційній скарзі не було вказано про те, що здійснення апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви за поданою апеляційною скаргою вимагає проведення судового засідання з повідомленням учасників справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про розгляд даної справи в порядку письмового провадження без їх повідомлення, про що зазначено в ухвалі суду від 18.05.2020.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала про відкриття апеляційного провадження у справі згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана представниками учасників провадження у справі 22.05.2020, що підтверджується наявними в матеріалах справи зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 271 ГПК України.

Від Луганської обласної державної адміністрації обласної військово-цивільної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5182 від 27.05.2020), в якому просить ухвалу Господарського суду Луганської області від 27.04.2020 у справі №913/250/20 скасувати в частині висновків щодо визначення позивача у позові за заявленими вимогами Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (її територіального органу). Відповідач, по-перше, вказує, що оскільки орендна плата за договором №1 від 03.02.2020 зараховується до місцевих бюджетів, то відповідним розпорядженням голови №972 від 04.12.2019 не зачіпаються інтереси держави в особі відповідних органів державної влади в економічному аспекті. По-друге, позивачем помилково ототожнюються такі поняття як мета водокористування та потреби і цілі використання водного об`єкта, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог. По-третє, відповідач вважає, що питання контролю за реалізацією повноважень обласними державними адміністраціями щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування не віднесено до компетенції ані Державної екологічної інспекції України, ані Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. По-четверте, відповідач вказує, що з позову та доданих до нього матеріалів не вбачається, що Державна екологічна інспекція України у Луганській області усвідомлює порушення Луганською облдержадміністрацією інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, як і не вбачається, що нею вживались заходи щодо звернення до суду за захистом інтересів держави, але неналежним чином, що свідчить про відсутність підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави.

Інші учасники провадження у справі не скористались передбаченим ст. 263 ГПК України правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, встановив наступне.

Розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації керівника Луганської обласної військово-цивільної адміністрації №972 від 04.12.2019 Товариству з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» для рибогосподарських потреб надано в оренду строком на 25 років земельну ділянку в комплексі з водним об`єктом площею 121,2281 га (кадастровий номер :14:004:0004), розташовані за межами населених пунктів на території Кабичівської сільської ради Марківського району Луганської області.

На виконання вказаного розпорядження між Луганською обласною державною адміністрацією в особі директора Департаменту комунальної власності, земельних та майнових відносин облдержадміністрації та ТОВ «Східноукраїнська рибна компанія» укладено договір оренди водного об`єкту №1 від 03.02.2020.

Відповідно до п. 1 Договору орендодавець надає, а орендар приймає строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб (Кабичівське водосховище площею 121,2281 га), який розташовується за межами населених пунктів на території Кабичівської сільської ради Марківського району Луганської області на річці Лізна, басейну річки Деркул, басейну річки Сіверський Донець.

Згідно з п. 2 Договору об`єктом оренди є: вода (водний простір) водного об`єкта 2333,1 тис. куб. м, 121,2281 га; земельна ділянка під водним об`єктом 121,2281 га, кадастровий номер :14:004:0004. Пунктом 5 встановлена нормативна грошова оцінка, яка становить 2161726,73 грн. Договір укладено терміном на 25 років (пункт 8).

Відповідно до п.9 Договору орендна плата вноситься орендарем: за воду (водний простір) у розмірі 61348,94 грн. на рік або щомісячно рівним частками у розмірі 5112,41 грн.; за земельну ділянку за місцем її розташування у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а саме: 86469,07 грн. на рік або щомісячно рівними частками у сумі 7205,76 грн. Пунктом 10 встановлено, що обчислення розміру орендної плати за: водний об`єкт здійснюється відповідно до Методики визначення розміру плати за надані в оренду водні об`єкти, що затверджується Мінприроди; земельну ділянку здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженим КМУ формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов Договору оренди чи продовження його дії. Згідно з пунктом 11 Договору орендна плата вноситься у строки до 30 числа місяця, наступного за звітним.

Актом приймання-передачі об`єкта оренди від 03.02.2020 Луганська обласна державна адміністрація передала, а ТОВ «Східноукраїнська рибна компанія» прийняла земельну ділянку у комплексі з водним об`єктом площею 121,2281 га, кадастровий номер :14:004:0004, розташовану за межами населених пунктів, на території, яка, за даними Державного земельного кадастру, враховується в Кабичівській сільській раді Марківського району Луганської області, для рибогосподарських потреб.

Заступник прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Луганській області звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом до Луганської обласної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» з підстав того, що Луганською обласною державною адміністрацією, в порушення вимог чинного законодавства, без обов`язкового проведення земельних торгів надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Східноукраїнська рибна компанія» земельну ділянку у комплексі з водним об`єктом площею 121,2281 га (кадастровий номер :14:004:0004), розташовані за межами населених пунктів на території, Кабичівської сільської ради Марківського району Луганської області. У зв`язку з чим, розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації - керівника обласної військово цивільної адміністрації №972 від 04.12.2019 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а договір оренди водного об`єкту №1 від 03.02.2020 визнанню недійсним.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу дійшов висновку про повернення позовної заяви №05/1-201вих-20 від 17.04.2020 та доданих до неї документів Заступнику прокурора Луганської області, оскільки останнім неправильно визначено позивача у позові за заявленими вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та зобов`язання повернути орендоване майно.

Колегія суддів погоджується із відповідним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 3 - 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Так відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

В Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим. Приміром, таке право виникає там і тоді, коли прокурор діє в інтересах держави, у разі відсутності в органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, повноважень щодо звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не обмежується тільки зазначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати наявності права на таке представництво або, інакше кажучи, вимагає пояснити (засвідчити, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор. Знову ж таки, це має бути засновано на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію у динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний самостійно реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

З огляду на викладене необхідно зазначити, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Зі змісту статті 1 та ч. 2 ст. 5 Конституції України вбачається, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Приписами статей 13, 41 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У справі, що розглядається, звертаючись із позовною заявою в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Луганській області, прокурор зазначив про наявність підстав для представництва інтересів держави в суді з огляду на те, що порушення процедури передачі водного об`єкту та земель водного фонду в оренду поза проведенням відкритих, прозорих торгів, наслідками яких визначається найвища плата за користування ними, а також передача водного об`єкту для цілей, що суперечать його призначенню, свідчать про нераціональне використання об`єктів права власності українського народу, що беззаперечно порушує інтереси держави. Разом з тим, прокурор вважає, що компетентним суб`єктом який має здійснювати захист зазначених інтересів держави, є Державна екологічна інспекція у Луганській області, однак орган уповноважений державою на здійснення відповідних повноважень належним чином їх не виконує.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що прокурор помилково визначив позивачем у справі Державну екологічну інспекцію у Луганській області з огляду на наступне.

В п.1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №454/2011, визначено Державну екологічну інспекцію України (Держекоінспекція) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра енергетики та захисту довкілля і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Основними завданнями Держекоінспекції України відповідно до п.3 Положення є: 1) реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів; 2) здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр; екологічної та радіаційної безпеки; охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду; охорони, захисту, використання і відтворення лісів; збереження, відтворення і невиснажливого використання біологічного та ландшафтного різноманіття; раціонального використання, відтворення і охорони об`єктів тваринного та рослинного світу; ведення мисливського господарства та здійснення полювання; охорони, раціонального використання та відтворення вод і відтворення водних ресурсів; охорони атмосферного повітря; формування, збереження і використання екологічної мережі; стану навколишнього природного середовища; поводження з відходами, небезпечними хімічними речовинами, пестицидами та агрохімікатами; здійснення заходів біологічної і генетичної безпеки стосовно біологічних об`єктів природного середовища під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованих організмів у відкритій системі; 3) внесення на розгляд Міністра енергетики та захисту довкілля пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно пп.8 п.4 Положення Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами.

Між тим в даному випадку спір виник у зв`язку з порушенням порядку використання землі, а не порушенням законодавства про навколишнє природне середовище.

В свою чергу на Держекоінспекцію та її територіальні органи, як центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, покладено здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель та природоохоронного законодавства.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Державна екологічна інспекція у Луганській області не є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки до її повноважень як органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, віднесена охорона земель (зокрема, в частині їх засмічення та забруднення, родючості ґрунтів тощо), а не контроль за використанням земель.

При цьому, колегія суддів вважає помилковими посилання апелянта на положення ст.20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», згідно яких Держекоінспекція наділена повноваженнями з організації і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, оскільки здійснення нагляду згідно вказаного Закону не наділяє Держекоінспекцію повноваженнями саме на звернення до суду із позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та застосування наслідків, що випливають з цього.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що прокурор неправильно визначив позивача у справі, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про наступне.

Колегією суддів встановлено, що до спірного об`єкту належить земельна ділянка у комплексі з водним об`єктом. Прокурор вказує на те, що Луганською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження та укладено договір оренди водного об`єкту всупереч встановленим умовам використання, а саме передано об`єкт оренди для цілей, які суперечать його призначенню, що не сприяє раціональному використанню вод. Предметом спору є визнання незаконним та скасування розпорядження обласної державної адміністрації, визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та її повернення.

Таким чином, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, враховуючи те, що оскаржуються рішення та правочин, вчинені обласною державною адміністрацією, колегія суддів вважає, що чинним законодавством передбачено можливість подання прокуратурою позовних вимог безпосередньо направлених на захист інтересів держави та власника земельних ділянок.

При цьому підстави представництва прокуратурою інтересів держави в суді, яке полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом, передбачають, що за обставин цієї справи та за наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності, зокрема підвищеного інтересу громадськості до збереження орендованого майна, прокурор має право на звернення до суду із захистом відповідних публічних інтересів держави (див., наприклад, пункти 36-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 у справі №330/441/18 (провадження №61-11310св19).

Стосовно посилань апелянта на те, що Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру не є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1-2 статті 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно з частинами 1-3 статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1-2 статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.»

За змістом положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Крім того, згідно з абзацом 4 статті 15-2 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до Положення Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме:

1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності;

2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

Спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.02.2019 у справі №910/7813/18, від 20.08.2019 у справі №926/1577/18, від 21.01.2020 у справі №910/7815/18.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча й у тексті ухвали від 27.04.2020 йде посилання на норми права стосовно повноважень Держгеокадастру, разом з тим оскаржувана ухвала не містить висновок про те, що Держгеокадастр є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим відповідні посилання апелянта є помилковими та такими, що спростовуються мотивувальною частиною ухвали Господарського суду Луганської області від 27.04.2020.

Ураховуючи вищенаведене, доводи апелянта про порушення і неправильне застосування господарським судом норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Судові втрати, пов`язані з апеляційним розглядом даної справи, відповідно до правил ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 273, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Луганської області залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Луганської області від 27.04.2020 у справі №913/250/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.І. Склярук