ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 Справа № 917/2051/19

За позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», 40012, м. Суми, вул. Харківська, п/в 12

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський тепловозоремонтний завод», 36005, м. Полтава, вул. Гайового, буд. 30

про визнання договору розірваним

Суддя Мацко Оксана Сергіївна

Секретар судового засідання Дяченко Д.Б.

Представники сторін:

від позивача: Ільєнок Є.М.

від відповідача: Васильченко К.В.

Суть справи: розглядається позовна заява про визнання розірваним договору № 37/024 від 14.06.2018р. з 21.10.2018р.

Ухвалою від 02.12.2019р. відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 03.03.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою сторін та задоволенням їх клопотань про відкладення розгляду справи, зокрема, через неможливість направити у засідання представників через оголошений у країні карантин.

У засідання 09.06.2020р. з`явилися представники обох сторін. Позивач на задоволенні позову наполягав; відповідач проти позову заперечував.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Перелік доказів, якими позивач обгрунтовує позовні вимоги: договір про надання послуг від 14.06.2018р. з додатком, технічне рішення 032.2015. ПТ/Ю.ТР, акт приймання і попереднього зовнішнього огляду по формі ЗРУ-1 від 13.07.2018р., листування сторін (листи №77-60/124 від 06.08.2018р., №37-2532 від 08.08.2018р., №77-60/126 від 08.08.2018р., №37 -2613 від 17.08.2018р., №77-60/133 від 22.08.2018р., проекти актів дефектації і ін.

Перелік доказів, якими відповідач обгрунтовує заперечення проти позову: матеріали та судові рішення у справі №917/146/19, наряди на відрядні роботи, видаткові накладні, вимоги на відпуск товару і ін.

Обставини справи, встановлені судом:

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» не виконало свої зобов`язання за договором надання послуг № 37/024 від 14.06.2018 (зокрема, в частині п. п. 3.3, 5.6 договору), внаслідок чого ПАТ «Сумихімпром» направило на адресу відповідача лист № 85-2921 від 18.09.2018 про розірвання договору внаслідок односторонньої відмови від нього. Невиконання зобов"язань відповідача, на думку позивача, полягає у тому, що відповідач включав до Актів дефектації послуги, які передбачені Правилами капітального ремонту тепловозів типу ТЕМ2, які є додатком до договору.

ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» листом № 77-60/146 від 22.10.2018 заперечив проти розірвання договору № 37/024 від 14.06.2018. Посилався на те, що виконував ремонтні роботи відповідно до умов договору, тоді як ПАТ «Сумихімпром» порушив п. 3.3 договору щодо складення та підписання акту дефектації, чим затримував надання виконавцем послуг з ремонту. Також листом № 77-60/161 від 27.11.2018 виконавець повідомив замовника про те, що останній може забрати тепловоз, його вузли, агрегати та інші складові частини з ремонтної бази ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» в робочі дні після повної оплати понесених витрат з виконаних робіт та на умовах додаткової угоди до договору № 37/024 від 14.06.2018. З метою визначення та внесення відповідних умов до додаткової угоди, а також розрахунку вартості просило ПАТ «Сумихімпром» надати інформацію яким чином має здійснюватися підготовка тепловозу, його вузлів, агрегатів та інших складових частин до відправлення: насипом на автомобільній транспорт чи насипом на залізничний транспорт. Судом встановлено, що замовник тепловоз не забрав.

У зв"язку з тим, що відповідач не визнає факту розірвання договору в односторонньому порядку з 21.10.2018р., позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання договору розірваним з 21.10.2018р.

Відповідач у відзиві на позов (том 2 справи, а.с.1-14) посилається, серед іншого, на рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/146/19, яке набрало законної сили. У даній справі за позовом ПАТ «Сумихімпром» до ТОВ «ПТРЗ» про зобов`язання повернути майно судами було встановлено, що між сторонами було укладено договір підряду, і зазначення його як договору про надання послуг не змінює його правової природи, права і обов"язки сторін за ним і не перетворює його на договір про надання послуг. Оскільки укладений між сторонами договір за правовою природою є договором підряду, то до нього мають застосовуватися усі норми щодо цього договору, а саме - глава 61 ЦК України. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд та Верховний Суд, встановив відсутність порушення договору з боку відповідача, що стало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При вирішенні спору суд виходив із наступного:

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини підряду на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України (як зазначено вище, правова природа договору встановлена у судовому рішенні при розгляді справи №917/146/19).

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

За п.1 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Відповідно до ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Пункт 6.2.3. Договору передбачає, що замовник має право у разі невиконання зобов`язань виконавцем достроково розірвати цей договір, повідомивши про це виконавця у строк 30 календарних днів, направивши лист виконавцю.

Позивач вважає, що договір №37/024 від 14.06.2018 р. є розірваним з 21.10.2018р., оскільки через невиконання відповідачем обов"язків за договором (повторне включення до проектів актів дефектації послуг, передбачених Правилами капітального ремонту тепловозів типу ТЕМ2, які є додатком №1 до Договору) позивачем направлено листа №85-2921 від 18.09.2018р. (отриманий 20.09.2018р. відповідачем). Оскільки відповідач відмовляється визнати договір розірваним з зазначеної дати, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд прийняти рішення, яким визнати договір розірваним з певної дати.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про відмову у задоволенні даного позову з наступних підстав:

Господарський суд наголошує, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Зазначена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 по справі № 910/6642/18.

Згідно ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 Цивільного кодексу України та частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Так, строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд. Згідно ст.252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати. Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Відповідно до п.10.1. договору, строк дії договору - з моменту підписання сторонами до 31.12.2018р.,а в частині платіжних зобов"язань - до повного їх виконання.

Отже строк дії договору закінчився 31.12.2018р.

Між тим, з позовною заявою про визнання розірваним договору позивач звернувся у листопаді 2019р., тобто, після закінчення строку дії цього договору, при цьому не обгрунтувавши, як порушене на його думку право може бути відновлено шляхом задоволення позову про визнання розірваним договору, який вже припинив свою дію.

При розгляді вищевказаної справи №917/146/19 між тими ж самими сторонами суди досліджували правову природу укладеного між сторонами договору та встановлювали виконання його умов сторонами. Так, як вказано у постанові Верховного Суду від 11.12.2019р. у даній справі: «Дослідивши наявні в матеріалах справи докази відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, встановив, що позивачем відповідно до вимог ст. 74 ГПК України не було доведено невиконання ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» договору № 37/024 від 14.06.2018 (судом першої інстанції встановлено факт виконання частини робіт за вказаним договором). Також встановлено, що ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» здійснив повне розбирання тепловозу, мийку його вузлів, агрегатів та інших складових частин для внесення відповідних відомостей в акт дефектації. Незважаючи на непідписання позивачем акту дефектації, виконавець для виконання зобов`язань за вказаним договором за власні кошти придбав та використав товарно-матеріальні цінності на загальну суму 1 323 480,20 грн. з ПДВ, про що свідчать наряди на виконання робіт, здавальні накладні, видаткові накладні, бухгалтерські довідки про оплату виконаних робіт.

Крім того, судами зазначено, що ПАТ «Сумихімпром» не скористалося своїм правом щодо ініціювання незалежної кваліфікаційної технічної експертизи з метою встановлення наявності недоліків або порушень відповідачем своїх обов`язків при виконанні ремонтних робіт за договором № 37/024 від 14.06.2018 відповідно до п. 2.11 договору № 37/024 від 14.06.2018.

У п. 3.4 договору № 37/024 від 14.06.2018 сторони погодили, що у випадку відмови замовника від отримання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцю понесені ним витрати за цим договором та забрати тепловоз, його вузли, агрегати та інші складові частин за власний рахунок.

Таким чином, саме у позивача наявний обов`язок забрати з ремонту тепловоз ТЕМ2 заводський № 3251 у зв`язку з його відмовою від отримання послуг відповідача за вказаним договором. Судами встановлено, що відповідач не заперечував проти того, щоб позивач забрав переданий в ремонт тепловоз ТЕМ2 заводський № 3251, про що свідчить лист № 77-60/161 від 27.11.2018 (а.с. 200, т. 2), однак позивач таких дій не здійснив. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею тих чи інших дій.

З урахуванням вказаного суди дійшли правильного висновку, що позивачем не було доведено невиконання відповідачем договору № 37/024 від 14.06.2018, порушення відповідачем прав позивача та наявності підстав для зобов`язання відповідача повернути тепловоз ТЕМ2 заводський № 3251 в комплектності, що відповідає описаній в акті приймання і попереднього зовнішнього огляду за формою ЗРУ-1, складеному 13.07.2018 в рамках договору № 37/024 від 14.06.2018» (посилання на постанову ВС у справі 917/146/19 - http://reyestr.court.gov.ua/Review/86332869).

Суд при розгляді справи №917/146/19 також оцінював правомірність односторонньої відмови позивача від договору та дійшов до висновку, що з урахуванням заперечень відповідача проти розірвання договору та за умови доведення відсутності порушень умов договору з його боку, доводи позивача в цій частині є безпідставними.

У справі, що наразі розглядається, позивач не наводить будь-яких нових доводів та не подає нових доказів порушення відповідачем його прав, позовні вимоги базуються на тих же підставах, що і у справі №917/146/19; фактично вимоги позивача зводяться до переоцінки доказів, які вже були предметом судового дослідження, що не допускається та суперечить принципу правової визначеності.

Згідно ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наведене знаходить підтвердження у практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою, зокрема, принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicate, тобто поваги до остаточного рішення суду. Принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання , їхнє рішення не підлягало сумніву, є одним з основних аспектів верховенства права. Цю важливу тезу Європейський суд з прав людини утвердив у багатьох своїх рішеннях, зокрема у рішенні у справі "Брумареску проти Румунії" (§ 61). Велика Палата Верховного Суду розтлумачила правила про преюдицію таким чином: "Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображено у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи" (пункт 32 постанови від 03.07.2018 р. у справі № 917/1345/17).

Крім того, наполягаючи на своїй позиції, позивач фактично просить суд встановити факт розірвання договору з певної дати. З цього приводу суд зазначає, що з огляду на приписи статей 16 ЦК та 20 ГК позивачем неправильно обрано спосіб захисту, який зводиться до вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (ст.ст.74,76 ГПК України). Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У даному випадку суд, дослідивши та оцінивши докази у сукупності, дійшов до висновку по відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача з огляду на приписи ст.129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 236-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову-відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається у порядку та строки, встановлені статтями 256,257 ГПК України (з урахуванням п.17.5 Перехідних положень ГПК України та ч. 4 Прикінцевих положень ГПК України).

Повне рішення складено 19.06.2020 р.

Суддя О.С.Мацко