РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2020Справа № 910/1826/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

За позовом Комунального підприємства "Центр організації дорожнього руху" вул. Чистяківська,19-а, м. Київ, 03062

до Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" вул. Велика Васильківська,15/2, м. Київ, 01004

про стягнення 8 613,25 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Нікітіна В.С. - представник, дов. № 053/04-7/6826 від 27.12.2019 року.

від відповідача: Сабітов С.В. - представник, дов. № 353/19 від 09.12.2019 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Центр організації дорожнього руху" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ""Експрес Страхування" про стягнення 8613,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок настання страхового випадку, а саме пошкодження в результаті ДТП технічних засобів регулювання дорожнього руху, відповідач як страховик за укладеним з винною особою Полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО № 3025660 зобов`язаний на виконання вимог умов даного договору виплатити позивачу, який є балансоутримувачем пошкодженого майна, страхове відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2020 року, за результатами розгляду заяви позивача № 053/04-7/994 від 24.02.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1826/20, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами; визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Відповідачу надати суду докази направлення відзиву та заперечень на адресу позивача.

Судом повідомлено, що через канцелярію суду 16.03.2020 року відповідачем подано відзив № 1717/07-4.19.951 від 11.03.2020 року на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на здійснення відповідачем виплати позивачеві суми страхового відшкодування в розмірі 5872,00 грн., за вирахуванням суми ПДВ та визначеного на підставі Звіту про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику світлофора та світлофорної консолі ОКС-6 за адресою м. Київ, пр-т Броварський, 25, складеного 23.09.2019 року суб`єктом оціночної діяльності Манжос О.А.. Відзив разом з доданими до нього доказами надсилання на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Від позивача 03.04.2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання № 053/04-7/1707 від 02.04.2020 року про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки позивач не погоджується із викладеними у відзиві відповідача доводами та заперечує проти можливості визначення останнім розміру страхового відшкодування на підставі вказаного Звіту від 23.09.2019 року як такого, що отриманий з порушенням приписів чинного законодавства з питань оцінки майна. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2020 року задоволено клопотання Комунального підприємства "Центр організації дорожнього руху" про розгляд справи в судовому засідання з повідомленням сторін, призначене судове засідання (розгляд справи по суті) на 13.05.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2020 року в зв`язку з нез`явленням представників сторін в судове засідання розгляд справи по суті відкладено на 03.06.2020 року.

В судовому засіданні 03.06.2020 року протокольно судом оголошено перерву по розгляду справи по суті на 11.06.2020 року.

У судові засідання 03.06.2020 року та 11.06.2020 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.06.2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву № 053/04-7/2396 від 27.05.2020 року, в якій останній не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, посилаючись при цьому на наявність обов`язку відповідача з відшкодування матеріальної шкоди, що виникає на підставі договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в межах встановленого ліміту відповідальності. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін станом на час проведення судового засідання 11.06.2020 року до суду не надходило.

В судових засіданнях 03.06.2020 року та 11.06.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судових засіданнях 03.06.2020 року та 11.06.2020 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 11.06.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Як передбачено ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Одним із видів обов`язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Як встановлено судом за матеріалами справи, гр. ОСОБА_1 12 серпня 2019 року о 02 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем «Toyota Camrу», державний номер НОМЕР_1 , в м. Києві по проспекту Броварському, 25, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку при виникненні перешкоди, не вжив заходів для зменшення швидкості до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на бордюрний камінь, в подальшому на світлофорний об`єкт та рекламний щит, що призвело до пошкодження даного транспортного засобу, заподіяння матеріальних збитків, отримання тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_1 і порушення п.п.12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року у справі № 755/15258/19 (суддя Козачук О.М.) винним у вказаному ДТП, зокрема, у порушенні п.п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУаАП, визнано гр. ОСОБА_1 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Копія вказаної постанови наявна в матеріалах справи.

Окрім цього обставини вказаного ДТП підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями листа Дніпровського управління поліції Головного Управління національної поліції у м. Києві №м 10045/125/50-2019 від 20.09.2019 року та Довідки про ДТП № 785773 Управління патрульної поліції у місті Києві від 12.08.2019 року.

За приписами ч.1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

Таким чином, за відсутності заперечень сторонами факту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 як особою, яка на відповідній правовій підставі володіла застрахованим транспортним засобом «Toyota Camrу», державний номер НОМЕР_1 , з урахуванням ч.1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України вказані обставини доказуванню не підлягають.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено відповідачем, що станом на дату вчинення ДТП 12.08.2019 року цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «Toyota Camrу», державний номер НОМЕР_1 , за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - Товариством з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" у Товаристві з додатковою відповідальністю «Експресс Страхування» за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 3025660 (далі - Поліс), у відповідності до якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). За умовами Полісу: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн.; франшиза - 0,00 грн.; строк дії з 15.03.2019 року по 14.03.2020 року, станом на момент скоєння ДТП 12.08.2019 року Поліс був чинний.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України, Закону України "Про страхування" та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"

В статті 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Системний аналіз положень цього Закону дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

За визначенням ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Зазначене кореспондується з приписами ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якої страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч.1 ст. 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні приписи містяться в ч.ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України, згідно яких страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Наразі, вина особи, яка керувала під час скоєння ДТП, транспортним засобом марки «Toyota Camrу», державний номер НОМЕР_1 , встановлена у судовому порядку відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року у справі № 755/15258/19.

Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено поняття, зокрема, потерпілих, власників транспортних засобів, страхового полісу.

Так, потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п. 1.3);

власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п.1.6);

страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору (1.8).

Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху.

Як встановлено судом за матеріалами справи, внаслідок скоєння гр. ОСОБА_1 ДТП 12.08.2019 року останнім було пошкоджено світлофор транспортний Т1.2 комб. та світлофорна консоль ОКС-6 за адресою м. Київ, проспект Броварський, 25 (з`їзд з проспекту Броварського на вул. Шептицького), які перебувають на балансі Комунального підприємства "Центр організації дорожнього руху", загальною балансовою вартістю за даними довідки № 15389 від 08.10.2019 року - 14696,64 грн. Встановлення факту пошкодження підтверджується, зокрема, складеним позивачем Актом про відсутність (пошкодження) технічних засобів регулювання дорожнього руху, копія якого наявна в матеріалах справи.

Позивачем як балансоутримувачем пошкодженого майна на виконання своїх статутних обов`язків в частині встановлення/будівництва, утримання та експлуатації технічних засобів регулювання дорожнього руху (світлофорних об`єктів, дорожніх знаків та інших технічних засобів регулювання дорожнього руху) було проведено ремонті роботи та відновлено пошкоджені технічні засоби регулювання дорожнього руху: колона світлофору транспортного - 1 штука, світлофор транспортний Т 1.2 комб. - 1 штука, на підтвердження чого позивачем надані копії довідки форми КБ-3 про вартість виконаних будівельних робіт за серпень 2019 року на суму 14 485,25 грн. та акту форми КБ-2в приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2019 року на суму 14 485,25 грн. за підписом директора КП «Центр організації дорожнього руху».

Згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеним лімітом.

Як встановлено судом під час розгляду справи, 10.09.2019 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про страховий випадок (ДТП), яка відбулась 12.08.2019 року близько 02 години 20 хвилини в м. Києві по проспекту Броварському, 25, за участі автомобіля марки «Toyota Camrу», державний номер НОМЕР_1 , в результаті якої пошкоджено світлофорний об`єкт, та 10.09.2019 року Комунальним підприємством "Центр організації дорожнього руху" було подано заяву про страхове відшкодування разом з необхідними документами, що вимагались, у т.ч. актом про пошкодження технічних засобів регулювання дорожнього руху (ТЗРДР) (світлофорний об`єкт), довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за серпень 2019 року на суму 14 485,25 грн., актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2019 року на суму 14 485,25 грн. та актом про пошкодження технічних засобів регулювання дорожнього руху від 12.08.2019 року, складених позивачем.

Статтею 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Судом встановлено за матеріалами справи, що 23.09.2019 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем Манжос О.А., на замовлення відповідача складений звіт про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику світлофора та світлофорної консолі ОКС-6 за адресою м. Київ, пр. Броварський, 25, копія якого наявна в матеріалах справи.

Так, згідно з висновками, викладеними у вказаному звіті, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження майна, становить 7210,00 грн. в т.ч. ПДВ. Розмір збитку визначений станом на витратним підходом на підставі дефектного акту № 23/09 від 23.09.2019 року з урахуванням фізичного зносу в розмірі 40%.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку зі зверненням позивача до відповідача з заявою від 10.09.2019 року про страхове відшкодування та повідомленням про настання страхового випадку від 10.09.2019 року, копії яких наявні в матеріалах справи, останнім згідно умов Договору страхування (Полісу АО№ 3025660) було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду від 12.08.2019 року страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт № 4.19.591-1 від 09.12.2019 року, копія якого наявна в матеріалах справи, та згідно якого вартість матеріального збитку, завданого майну позивача (ТЗРДР) склала 5872,00 грн., становить вартість відновлювального ремонту без ПДВ.

В подальшому відповідачем у відповідності до вказаного страхового акта 4.19.591-1 від 09.12.2019 року здійснено виплату страхового відшкодування безпосередньо постраждалому в розмірі 5872,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №ЦО 06186 від 09.12.2019 року із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування згідно пол.страх. № АО-3025660 від 15.03.2019 р. КП «Центр організації дорожнього руху» ІПН: 32955518; без ПДВ".

Заперечень щодо факту та розміру здійсненої відповідачем виплати страхового відшкодування за Полісом АО№ 3025660, а також перебування отриманих світлофорним об`єктом пошкоджень у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 12.08.2019 року, сторонами суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Товариством з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» умов Договору страхування (Полісу АО№ 3025660), а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 5872,00 грн., у зв`язку із настанням страхового випадку у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, тобто відшкодування у встановленому Законом порядку шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну позивача, шляхом перерахування вартості ремонту світлофорного об`єкту на розрахунковий рахунок балансоутримувача пошкодженого майна.

Проте, за твердженням позивача вартість ремонту, а відповідно й розмір страхового відшкодування, становить 14485,25 грн., тобто здійснена відповідачем виплата страхового відшкодування в сумі 5872,00 грн. не покриває повну вартість відновлювального ремонту пошкодженого технічного засобу регулювання дорожнього руху, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення решти страхового відшкодування в розмірі 8613,25 грн.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору страхування (Полісу АО № 3025660) та/або його окремих положень суду не надано.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Як встановлено судом, заперечуючи у наданому відзиві проти позовних вимог відповідач стверджує, що ним в повному обсязі здійснено відшкодування позивачеві шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна (світлофорного об`єкту), що перебуває на балансі останнього. При цьому відповідач зазначає, що надані позивачем на підтвердження розміру завданої шкоди докази не є належними та допустимими в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, позаяк розмір страхового відшкодування має встановлюватись на підставі звіту, складеного відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" суб`єктом оціночної діяльності, зокрема, згідно наданого відповідачем звіту 23.09.2019 року про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику світлофора та світлофорної консолі ОКС-6 за адресою м. Київ, пр. Броварський, 2019, складеного оцінювачем Манжос О.А .

Суд зазначає, що згідно з положеннями статті 1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується в повному обсязі.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження майна розмір завданої шкоди, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого майна при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, норми спеціального закону - Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - передбачають, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункту 22.1 ст. 22 Закону).

Незгода учасників страхових та деліктних правовідносин з розміром заподіяної шкоди і відповідно страховим відшкодуванням може реалізовуватися шляхом подання відповідних доказів при розгляді справи та завдяки принципу змагальності сторін.

Статтею 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно п. 31.1 ст. 31 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір шкоди, завданої з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Тобто, аналіз наведених вище норм спеціального закону свідчить, що для визначення розміру шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди даного типу, є обов`язковим складення Звіту про оцінку, який має бути виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Згідно з положеннями ст. 4 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна. Статтею 6 вказаного Закону визначається, що оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

Як встановлено судом, звіт від 23.09.2019 року про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику світлофора та світлофорної консолі ОКС-6 за адресою м. Київ, пр. Броварський, 25, складено на замовлення відповідача суб`єктом оціночної діяльності Манжос Оленою Анатоліївною , що має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України, № 708/19 від 16.09.2019 року та свідоцтво Фонду державного майна України про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 3361 від 30.06.2005 року.

Згідно п. 17 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року №1440, який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна, у звіті про оцінку майна та у висновку про вартість об`єкта оцінки оцінювач відображає факт про включення або невключення до ринкової вартості суми податку на додану вартість. Оціночні процедури, пов`язані з визначенням ринкової вартості, здійснюються з урахуванням включення або невключення до неї суми податку на додану вартість.

Згідно вказаного звіту від 23.09.2019 року розмір матеріального збитку, завданого позивачеві внаслідок ДТП 12.08.2019 року, становить 7210,00 грн. (з ПДВ) з урахуванням зносу 40%, та оцінка вартості збитку здійснювалась оцінювачем із застосуванням витратного підходу на підставі дефектного акту № 23/09 від 23.09.2019 року, складених станом на 23.09.2019 року локального кошторису № 2343-0-1-1, договірної ціни та відомості ресурсів, а також наданих документів.

Поряд із цим встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Наразі принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

В свою чергу на підтвердження розміру завданої шкоди та проведеного відновлювального ремонту світлофорного об`єкту позивачем надано суду Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2019 від 13.08.2019 (форма КБ-3) на суму 14485,25 грн., Акт приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2019 від 13.08.2019 (форма КБ-2в) на суму 14485,25 грн., Акт про відсутність (пошкодження) технічних засобів регулювання дорожнього руху від 12.08.2019 року та довідку № 15389 від 08.10.2019 року про балансову вартість технічних засобів регулювання дорожнього руху (світлофорний об`єкт), що перебуває на балансі підприємства, вартістю 14596,64 грн.

З урахуванням приписів спеціальної норми - п. 31.1. ст. 31 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якої відповідач як страховик відповідальної особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом пошкодженого майна, розрахованого на підставі звіту про оцінку, виконаного оцінювачем у порядку, встановленому законодавством, а також враховуючи той факт, що надані позивачем на підтвердження вартості відновлювального ремонту світлофорного об`єкту докази, зокрема, Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2019 від 13.08.2019 року (форма КБ-3) та Акт приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2019 від 13.08.2019 року (форма КБ-2в) складені КП «Центр організації дорожнього руху», який не є суб`єктом оціночної діяльності, отже, за висновками суду, зазначені докази не можуть бути розцінені в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 91 Господарського процесуального кодексу України як належні та допустимі докази на підтвердження розміру шкоди, завданої позивачеві пошкодженням технічних засобів регулювання дорожнього руху, та яка має відшкодовуватися відповідачем.

Таким чином, виходячи з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 21.12.2018 року у справі № 910/22554/17, оскільки страхове відшкодування шкоди потерпілій особі у даній справі визначено у спосіб, встановлений Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - на підставі звіту, виконаного оцінювачем, а позивачем не надано встановлених статтею 31 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" доказів визначення іншого розміру заподіяної шкоди, як і не заявлялося клопотання про проведення відповідної експертизи, суд доходить висновку щодо виникнення у відповідача внаслідок настання страхового випадку (дорожньо-транспортної пригоди 12.08.2019 року) обов`язку відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком згідно Полісу АО№ 3025660, виходячи з вартості, визначеної суб`єктом оціночної діяльності у звіті від 23.09.2019 року.

Отже, при перевірці правильності здійснення відповідачем страхового відшкодування судом приймається до уваги розмір вартості відновлювального ремонту, визначений у наданому відповідачем звіті від 23.09.2019 року про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику світлофора та світлофорної консолі ОКС-6 за адресою м. Київ, пр. Броварський, 25, складеному суб`єктом оціночної діяльності Фізичною особою - підприємцем Манжос Оленою Аанатоліївною.

В свою чергу суд зазначає, що відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно до статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

В силу ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Оскільки згідно із даними Полісу АО № 3025660 франшиза становить 0,00 грн., отже розмір страхового відшкодування, яке підлягало відшкодуванню відповідачем, враховуючи розмір завданого майну позивача матеріального збитку та в межах ліміту відповідальності страховика за даним Полісом за спірним страховим випадком та суми фактичних затрат (тобто, не більше суми фактичних затрат), правомірно не зменшувався на розмір визначеної франшизи.

Окрім цього суд зазначає, що відповідно доп.36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Таким чином, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому (позивачу), а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Відтак, в силу приписів ч.2 ст. 14 Цивільного кодексу України страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Наведене випливає також з приписів ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, згідно якого розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, сам по собі звіт суб`єкта оціночної діяльності щодо визначення вартості матеріального збитку не є підставою для виникнення податкових зобов`язань, пов`язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ.

Отже, зважаючи на вищевикладене та приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів фактичної оплати проведеного ремонту пошкодженого світлофорного об`єкту на суму 14485,25 грн. та сплати в складі такої оплати ПДВ, позаяк, як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено позивачем в позовній заяві, ремонтні роботи проводились Комунальним підприємством «Центр організації дорожнього руху», підстави для відшкодування суми ПДВ в складі страхової виплати відсутні.

Отже, враховуючи визначені Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО № 3025660 розміри ліміту відповідальності та відсутності як франшизи, так і підстав для відшкодування ПДВ, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний був відшкодувати позивачу витрати в розмірі 5872,00 грн.

В свою чергу, оскільки матеріали справи свідчать про той факт, що Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" виконано в повному обсязі обов`язки страховика перед Комунальним підприємством "Центр організації дорожнього руху" як постраждалою особою, здійснивши виплату останньому 5872,00 грн. страхового відшкодування платіжним дорученням № ЦО06186 від 09.12.2019 року, за висновками суду правові підстави для задоволення позовних вимог у даній справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити Комунальному підприємству «Центр організації дорожнього руху» в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача .

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 25 червня 2020 року.

Суддя А.М. Селівон