РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.06.2020Справа № 910/16686/19

За позовом Фізичної особи-підприємця Савченка Олега Анатолійовича;

до Міністерства інфраструктури України;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України;

про стягнення 124 220,00 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: не з`явилися;

Від відповідача: не з`явилися;

Від третьої особи: не з`явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулася Фізична особа-підприємець Савченко Олег Анатолійович з позовом до Міністерства інфраструктури України, в якому просить стягнути 124 220,00 грн. компенсації витрат на перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування на міжобласному маршруті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 року позовну заяву Фізичної особи-підприємця Савченка Олега Анатолійовича залишено без руху, надано позивачеві строк для виправлення встановлених судом недоліків.

До господарського суду від Фізичної особи-підприємця Савченка Олега Анатолійовича надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 було відкрито провадження у справі № 910/16686/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у зв`язку з малозначністю в порядку п. 1 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 247, ч .1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив.

У судовому засіданні 23.01.2020 було оголошено перерву до 06.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державну казначейську службу України, судове засідання відкладено до 25.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2020 було оголошено перерву до 28.04.2020.

Судове засідання, призначене на 28.04.2020, не відбулося у зв`язку з необхідністю попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211, з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, а також листа Ради суддів України від 16.03.2020 9/рс-186/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2020 призначено слухання справи на 02.06.2020 року.

Предстиавники сторін у судове засідання 02.06.2020 не з`явилися, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ

24 березня 2014 року фізичній особі - підприємцю Савченку Олегу Анатолійовичу, як переможцю конкурсу на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування, Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті видано дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування УП 000735 на маршрут 309/310 Прилуки - Київ (далі - дозвіл). Дозвіл виданий на термін з 05.07.2013 року по 04.07.2018 року.

Відповідно до п. 1 Дозволу перевізник забезпечує безпечне користування послугами пасажирського автомобільного транспорту, належну якість послуг з перевезення, культуру обслуговування пасажирів в автобусах, своєчасність перевезень пасажирів та зберігання їх багажу, пільгові перевезення в установленому законодавством порядку, дотримання порядку

перевезення пасажирів на маршрутах, розкладу руху, схеми руху.

Як зазначає позивач, у період з 01.01.2016 року до 04.07.2018 року (до закінчення терміну дії Дозволу) ним було здійснено перевезення автомобільним транспортом за маршрутом Прилуки - Київ (рейс № 309/310) громадян пільгових категорій у кількості 1318 осіб. За розрахунком позивача, розмір втрат останнього від перевезень пільгових категорій громадян за даний період на зазначеному маршруті становить 124 220,00 грн.

Згідно з ст. 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Підпункт 10 Пункту 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176 зобов`язує автомобільного перевізника здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Позивач вказує про порушення вимог законодавства, оскільки на автобусному маршруті загального користування Прилуки - Київ, рейси 309/310, на період з 01.01.2016 р. по 04.07.2018 року не було визначено обсягів пільгових перевезень та порядку компенсації збитків від їх здійснення. Це питання залишилось неврегульованим дозволом, а також щодо нього не укладались жодні інші угоди.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що з моменту видачі дозволу між ним та відповідачем виникли господарські зобов`язання, оскільки з одного боку, у позивача виникли права і зобов`язання щодо здійснення перевезень пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування, в т.ч. обов`язок здійснювати пільгові перевезення, а з другого боку, у відповідача відповідно до вимог ч. 2 ст. 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" виникло зобов`язання надати позивачу, як перевізнику, що здійснює пільгові перевезення пасажирів, компенсацію відповідно до закону.

У письмових запереченнях проти позову відповідач позовні вимоги не визнавав, в обґрунтування заперечення вказував, що частиною другою 29 Закону України "Про автомобільний транспорт", на яку посилається позивач, встановлено засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, а не шляхом видачі дозволу, як це має місце у даному випадку, а тому господарські правовідносини між позивачем та Мінінфраструктури у рамках спірних правовідносин відсутні, як і обов`язок проведення компенсації.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України "Про автомобільний транспорт". Цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3).

Як передбачено ч. 3 ст. 35 вказаного Закону перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Частинами першою, четвертою статті 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Перевіряючи наявність у відповідача повноважень, що стосуються предмету спору, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено систему органів державного регулювання та контролю, до якої входить також і центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту; він забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту. Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Відповідно до Положення про Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 р. № 460 (далі - Положення), Мінінфраструктури є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 370/2011 "Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" було утворено Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію). Відповідно до Положення про неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2014 р. № 299, Укртрансінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті (далі - автомобільний, міський електричний, залізничний транспорт).

Укртрансінспекція відповідно до покладених на неї завдань: організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах); видає, позбавляє чи анулює дозвіл на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування - підпункти 21, 22 пункту 4 Положення.

Статтею 31 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. При цьому стаття розмежовує ці відносини в залежності від території, охопленої автобусними маршрутами загального користування (міські, приміські та міжміські маршрути, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), та приміські та міжміські, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути)).

Відповідно до частини другої вказаної статті відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Отже, з наведеного випливає, що у відносинах із автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) відповідач як центральний орган, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, визначає форму дозволу, порядок його видачі та анулювання. В свою чергу, Укртрансінспекція безпосередньо організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах) та встановлює відносини з переможцями конкурсу шляхом видачі дозволу.

Такі відносини характерні у випадку із позивачем. Характер таких відносин підтверджується виданими йому дозволами на здійснення відповідних перевезень. Дозволами встановлено умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування, умови анулювання та переоформлення дозволів. Порядок та умови проведення компенсації перевізнику за надані послуги з перевезення пільгових категорій пасажирів дозволами не визначений.

Також чинним законодавством України не визначено обов`язку (повноважень), способу і порядку для проведення відповідачем компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Посилання позивача на норми частини другої статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" є безпідставними, оскільки вказана правова норма регулює засади діяльності автоперевізника на договірних умовах, у даному ж випадку має місце здійснення перевезень на підставі дозволу. Із відповідачем будь-які договори щодо здійснення пасажирських перевезень позивач не укладав.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Савченка Олега Анатолійовича про стягнення з Міністерства інфраструктури України компенсації витрат на перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування на міжобласному маршруті в розмірі 124 220,00 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 231, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.06.2020

Суддя О.В. Мандриченко