ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2020 року м.Дніпро Справа № 908/3362/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Михайлова К.С.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Сколибога Олександра Сергійовича

на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 та

на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 (суддя Топчій О.А.)

у справі № 908/3362/19

за позовом Приватного акціонерного товариства "Азовкабель", Запорізька область, м. Бердянськ

до відповідача: Приватного виконавця Сколибога Олександра Сергійовича, м.Запоріжжя

про стягнення 297 787,50 грн як відшкодування шкоди внаслідок неправомірних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Азовкабель" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного виконавця Сколибога Олександра Сергійовича про стягнення 297 787,50 грн як відшкодування шкоди внаслідок неправомірних дій та з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 612,00 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020, позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Приватного виконавця Сколибога Олександра Сергійовича на користь Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" 297 787,50 грн в якості відшкодування шкоди внаслідок неправомірних дій та судовий збір у розмірі 4 466,81 грн..

Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 заяву Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" задоволено частково. Стягнуто з Приватного виконавця Сколибога Олександра Сергійовича на користь Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн..

Не погодившись з вказаним рішенням та додатковим рішенням Приватним виконавцем Сколибогом Олександром Сергійовичем подано апеляційну скаргу згідно якої останній просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 по справі №908/3362/19 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 по справі №908/3662/19 та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не встановивши факт нікчемності попереднього договору купівлі-продажу від 20.07.2018 між ПрАТ «Азовкабель» та ТОВ «Машинобудівний завод «Ресурс Енерго» на підставі посилання відповідача на цю обставину. Наголошує, що судом не було враховано відсутність доказів спричинення шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між винними діями виконавця та неможливістю укладення договору.

З приводу додаткового рішення скаржник обґрунтовує свою апеляційну скаргу відсутністю доказів понесення витрат на допомогу адвоката на день ухвалення судового рішення, а розмір суми, заявленої позивачем до відшкодування, є значно завищеним та необґрунтованим. Зазначає, що позивач не робив жодних заяв про надання доказів на стягнення витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, а отже у місцевого господарського суду були наявні підстави для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Сколибога Олександра Сергійовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 (суддя Топчій О.А.) у справі №908/3362/19 та призначено їх розгляд у судовому засіданні з викликом сторін на 16.04.2020.

06.04.2020 року від Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

У зв`язку з встановленням постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів від 22 квітня 2020 № 291) на усій території України карантину, судове засідання 16.04.2020 не відбулося.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2020 розгляд справи призначено в судове засідання на 04.06.2020.

В судовому засіданні 04.06.2020 було оголошено перерву на 25.06.2020.

В судове засідання 25.06.2020 року з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення сторін (їх представників), дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.06.2019 у справі №908/1073/19 за позовом ТОВ «Вінницька птахофабрика» в особі Відокремленого підрозділу «Біогаз Ладижин» до відповідача ПрАТ «Азовкабель» про стягнення коштів затверджено укладену сторонами мирову угоду та закрито провадження у справі.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибогом О.С. від 22.08.2019 відкрито виконавче провадження ВП №59885581 з виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 12.06.2019 у справі №908/1073/19.

Також постановою від 22.08.2019 накладено арешт на все майно боржника - ПрАТ «Азовкабель».

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 18.09.2019 у справі №908/1073/19 задоволено скаргу ПрАТ «Азовкабель» на протиправні дії приватного виконавця Сколибога О.С., визнано неправомірними дії приватного виконавця Сколибога О.С. під час винесення постанови про арешт майна боржника від 22.08.2019 ВП № 59885581 та відмовлено в задоволенні скарги в частині скасування постанови від 22.08.2019 про арешт коштів боржника.

Додатковою ухвалою від 23.09.2019 у справі №908/1073/19 скасовано постанову приватного виконавця Сколибога О.С. від 22.08.2019 ВП №59885581 про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно боржника.

При цьому ухвали суду мотивовані тим, що під час звернення стягувача ТОВ «Вінницька птахофабрика» в особі Відокремленого підрозділу «Біогаз Ладижин» з заявою про відкриття виконавчого провадження, останнім в заяві про арешт розрахункових рахунків та майна боржника, було зазначено, зокрема, конкретне майно: будинок 2-і в м. Бердянську по вул. Промисловій. Приватним виконавцем натомість накладено арешт на все майно ПрАТ «Азовкабель» без його ідентифікації, що унеможливлює визначення вартості майна та визначення співмірності із розміром заборгованості, що підлягає примусовому стягненню.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.11.2019 відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «Азовкабель» та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 18.09.2019 у справі №908/1073/19 залишено без змін.

Додаткова ухвала від 23.09.2019 ніким не оскаржена та набрала законної сили.

В той же час, 20.07.2018 між ПрАТ «Азовкабель» та ТОВ «Машинобудівний завод «Ресурс Енерго» було укладено попередній договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд, за умовами п. 1.1. якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу майна на умовах, в строки та в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2. договору, об`єкт нерухомого майна: комплекс будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Промислова, 2п, загальною площею 2 519,80 кв.

Пунктом 6.1. договору сторони узгодили, що за домовленістю сторін укладання та нотаріальне посвідчення основного договору має здійснитися не пізніше 02.09.2019, у приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області за вибором покупця.

Також п. 5.1. договору сторони обумовили, що в разі відмови продавця від укладення основного договору, не набуття права власності продавцем на предмет основного договору (об`єкт продажу) за будь-яких причин або неможливості надання правовстановлюючих документів на об`єкт продажу, або наявність будь-яких заборон на об`єкт продажу, що унеможливлять укладання основного договору: неподання документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, або інших документів, вказаних в п. 4 цього договору, неприбуття до нотаріуса для укладення основного договору, та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір у строк до 02.09.2019 не буде укладений не з вини покупця, цей договір буде вважатися розірваним, а продавець зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 297 787,50 грн.

Сторона, що порушила цей договір, зобов`язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням, незалежно від вжиття іншою стороною будь-яких заходів щодо запобігання збиткам або зменшення збитків, окрім випадків, коли остання своїм винним (умисним або необережним) діянням (дією чи бездіяльністю) сприяла настанню або збільшенню збитків (п. 5.3. договору).

09.09.2019 ТОВ «Машинобудівний завод «Ресурс Енерго» звернулося до ПрАТ «Азовкабель» з листом №08/09 щодо сплати штрафних санкцій в розмірі 297 787,50 грн внаслідок не укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, передбаченого попереднім договором від 20.07.2018, оскільки в запланований день укладання договору-купівлі продажу було встановлено, що за ПрАТ «Азовкабель» значиться заборона відчуження нерухомого майна.

Платіжним дорученням №7977 від 20.11.2019 ПрАТ «Азовкабель» сплатило на користь ТОВ «Машинобудівний завод «Ресурс Енерго» суму 297 787,50 грн. в якості штрафних санкцій.

Враховуючи, що штрафні санкції ПрАТ «Азовкабель» понесло внаслідок неправомірних дій приватного виконавця Сколибога А.С. щодо арешту всього майна ПрАТ «Азовкабель», останнє звернулося до суду з вимогою стягнути з відповідача 297 787,50 грн як відшкодування шкоди.

Так, господарський суд Запорізької області, задовольняючи позовні вимоги встановив, що угода купівлі-продажу нерухомого майна між ПрАТ «Азовкабель» та ТОВ «Машзавод «Ресурс-Енерго» укладена не була саме через неправомірне накладення приватним виконавцем Сколибогом О.С. арешту на все майно ПрАТ «Азовкабель».

З даного приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної ) шкоди.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Норми статті 1192 Цивільного кодексу України надають потерпілому право вибору способу відшкодування шкоди. При розгляді спору про відшкодування шкоди шляхом покладення на особу обов`язку відшкодувати її в натурі (надати річ того ж роду і якості, полагодити пошкоджену річ тощо) слід серед іншого встановити можливість відшкодування шкоди в натурі винною особою.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права до предмета доказування у цьому спорі відноситься встановлення наявності/відсутності всіх складових цивільного правопорушення і саме залежно від підтвердження/спростування вказаних обставин має бути вирішений цей спір.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Водночас, як передбачено ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Колегія суддів зауважує, що у ст. 20 ГПК України в редакції закону від 3.10.2017 №2147-VІІІ визначена предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень щодо розгляду справ, віднесених до їхньої компетенції.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, та спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність в законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Зокрема, відповідно до п. 15 ч. 1 даної статті господарський суд розглядає категорії справ у спорах між суб`єктами господарювання, до яких приватний виконавець Запорізького виконавчого округу Сколибог Олександр Сергійович не належить, оскільки в розумінні ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна (крім випадків, передбачених законодавством). Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

А відповідно до ч. 1 ст. 171 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Апеляційний суд зазначає, що позов Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" в рамках даної справи пред`явлено до Сколибога Олександра Сергійовича саме як до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області, а не фізичної особи-підприємця.

Так, згідно ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

В той же час, згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Як передбачено ст. 16 цього Закону приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Податкове законодавство розмежовує поняття «суб`єкт незалежної професійної діяльності» та «фізична особа-підприємець», які не завжди є тотожними.

Зокрема за змістом п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Фізична особа може бути зареєстрована як підприємець та при цьому здійснювати незалежну професійну діяльність (розділ 6 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за № 1562/20300).

Однак колегія суддів також звертає увагу на те, що згідно приписів ч. 3 ст. 19 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець під час здійснення своєї діяльності не може займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), інструкторської та суддівської практики із спорту та роботи в органах Асоціації приватних виконавців України) або підприємницькою діяльністю.

При цьому матеріали справи не містять доказів здійснення Сколибогом Олександром Сергійовичем підприємницької діяльності (на що є пряма заборона в Законі).

Водночас слід зауважити, що за змістом ст.ст. 4, 45 ГПК України сторонами в господарському процесі можуть бути й фізичні особи, які не є підприємцями, натомість винятки, коли спори, стороною яких є фізособа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду в господарських судах, чітко визначені положеннями пп. 5, 10, 14 ст. 20 цього кодексу, перелік яких є вичерпним і даний спір до таких категорій справ не належить.

В свою чергу, згідно ч. 1 та 2 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Колегія суддів зауважує, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір слід вирішувати за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 41 рішення ЄСПЛ у справі «Церква села Сосулівка проти України» від 28.02.2008 р. Суд зазначив, що згідно з принципами, які закріплені в його практиці (див., п. 31 рішення у справі «Пудас проти Швеції» (Pudas v. Sweden) від 27.10.1987 р.), спір щодо «права», про яке можна стверджувати (принаймні на підставах, які можна довести), що воно визнається в національному праві, а також є реальним і важливим. Спір може стосуватися як фактичного існування права, так і обсягів та способу його реалізації. Зрештою, результат провадження повинен безпосередньо впливати на можливість реалізації права, про яке йдеться у справі. Окрім того, чи буде право розглядатися як право цивільного характеру у світлі відповідних положень Конвенції, має визначатися не лише за юридичною галузевою кваліфікацією, але й за його матеріально-правовим змістом та наслідками реалізації цього права в межах національної правової системи (див. п. 89 рішення у справі «Кьоніг проти Німеччини» від 28.06.1978 р. (Konig v. Germany)). Відповідно, вирішальним для визначення того, чи стосується справа прав цивільного характеру, вважається безпосередньо характер права, яке є предметом розгляду (див. п. 90 «Кьоніг проти Німеччини»).

Суд, який розглядає справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції. Зокрема, у п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Суд вказав, що словосполучення «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

До того ж ЄСПЛ у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на зазначене, не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Місцевий господарський суд вказані обставини залишив поза увагою та помилково задовольнив позовні вимоги за наявності підстав для закриття провадження у справі.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів доходить висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 20 ГПК України, що полягає у розгляді справи по суті, яка не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до статті 278 Господарського процесуального кодексу України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

А за приписами ч. 2 цієї статті якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, обставини, встановлені судом першої інстанції, а також враховуючи суб`єктний склад учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 року та закриття провадження у справі № 908/3362/19, оскільки спір за позовом Приватного акціонерного товариства "Азовкабель" до Приватного виконавця Сколибога Олександра Сергійовича про стягнення 297 787,50 грн. як відшкодування шкоди внаслідок неправомірних дій не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

При цьому, апеляційний суд роз`яснює позивачу його право на звернення з відповідним позовом до компетентного місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства за правилами, передбаченими ЦПК України, а також право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

За приписами ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи, що клопотання про повернення судового збору на час винесення ухвали про закриття провадження у справі не було заявлено, питання щодо повернення сплаченого судового збору у вказаній ухвалі судом не вирішується.

Крім того, з огляду на скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 року та закриття провадження у справі № 908/3362/19 підлягає скасуванню і додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 року, яким суд вирішив питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як передбачено ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому у відповідності до ч. 8 цієї статті розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

А відповідно до ч. 9 цієї статті у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч .5 ст. 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В той же час у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу (ч. 6 ст. 130 ГПК України).

В матеріалах справи № 908/3362/19 наявні заява Приватного акціонерного товариства «Азовкабель» про ухвалення додаткового рішення у справі №908/3362/19 та копії наступних документів: договору про надання правової (правничої) допомоги від 08.01.2019, укладеного між ПрАТ «Азовкабель» та адвокатом Кузнецовою А.С., додаткової угоди №1 від 28.12.2019 до договору, додаткової угоди №2 від 28.12.2019 до договору, рахунку-фактури №2 від 13.02.2020 на суму 18 612,00 грн, акту приймання-передачі наданих послуг №13/02/20 від 13.02.2020 на суму 18 612,00 грн, оригіналу опису наданих адвокатом послуг від 13.02.02020 на суму 18 612,00 грн. Крім того до заяви, що надійшла на адресу суду першої інстанції 18.02.2020, позивачем було додано банківську виписку від 13.02.2020 про перерахування ПрАТ «Азовкабель» на рахунок Кузнецової А.С. 18 612,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 126, 129, 130 ГПК України, зважаючи на результат перегляду справи в апеляційному порядку, понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу не відшкодовуються та покладаються на нього.

Щодо заяви відповідача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9800,00 грн. на представництво інтересів у суді апеляційної інстанції, то відповідно до частин першої та другої статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, апеляційний суд відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, висловлену у постанові від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18.

Що стосується розподілу понесеним апелянтом судових витрат, які складаються з судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6 700,23 грн., то такі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 231, 269, 275, 278, 281 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Сколибога Олександра Сергійовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 року та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 року у справі № 908/3362/19 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.02.2020 року та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 25.02.2020 року у справі № 908/3362/19 скасувати.

Провадження у справі № 908/3362/19 закрити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовкабель» (71100, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Промислова, 2-і, ідентифікаційний код юридичної особи 36860996) на користь Приватного виконавця Сколибога Олександра Сергійовича (69035, м. Запоріжжя, вул. Леоніда Жаботинського, 20, 102) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 700,23 грн. (шість тисяч сімсот) грн. 23 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.06.2020.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя Л.А. Коваль