РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.06.2020Справа № 910/18514/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП"

до Акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК"

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: Руденко А.О.

від відповідача: Тищенко А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про визнання кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність підстав для визнання кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016 недійсним, оскільки він є вчиненим під впливом введення в оману.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2019 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

10.02.2020 від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АСКОНА ГРУП" надійшло клопотання про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 12.03.2020.

06.03.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечує, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. В обґрунтування своїх заперечень на позов, відповідач зазначає, що відповідно до рішення № 1 від 07.11.2016 засновника ТОВ "АСКОНА ГРУП" у зв`язку з недостатністю оборотних коштів для забезпечення діяльності товариства вирішено укласти з ПАТ КБ "Приватбанк" кредитний договір на суму ,00 грн. Відповідач наголошує, що кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача; жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки. Отже, відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що укладання кредитного договору та договорів поруки було направлено на отримання прибутку не відповідає дійсності, оскільки отримання кредиту позивачем відбулось для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки відбулось не внаслідок отримання кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення. Відповідач вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання недійсним договору поруки на підставі ст. 230 ЦК України.

У підготовчому засіданні 12.03.2020 суд оголосив перерву до 30.03.2020.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.03.2020 виправив описки, допущені в ухвалах Господарського суду міста Києва від 28.12.2019 та 12.02.2020 у справі №910/18514/19 щодо предмету позову.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13.03.2020 №11/0/2-20 "Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19", судові засідання, які призначені на 31.03.2020, знято з розгляду.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 13.04.2020 призначив підготовче засідання у справі №910/18514/19 на 14.05.2020.

24.04.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами, викладеними у відзиві. У відповіді на відзив позивач просив суд поновити строк на подання відповіді на відзив.

06.05.2020 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 08.05.2020 повернув без розгляду Товариству з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду.

14.05.2020 на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

14.05.2020 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 14.05.2020 суд поновив відповідачу строк на подання відповіді на відзив та долучив її до матеріалів справи.

У судовому засіданні 14.05.2020 розглянувши заяви позивача та клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив у їх задоволенні, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів та не є беззаперечною підставою для відкладення розгляду справи, а постановою Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", яка набрала чинності з 11.05.2020, послаблено карантинні заходи, зокрема, дозволено діяльність адвокатів, у зв`язку із чим сторони не були позбавлені можливості забезпечити явку своїх представників у судове засідання.

У судовому засіданні 14.05.2020 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 02.06.2020.

У судовому засіданні 02.06.2020 представник позивача надав суду клопотання про витребування доказів разом із клопотанням про поновлення строку для надання клопотання про витребування доказів.

Розглянувши клопотання позивача про поновлення строку для надання клопотання про витребування доказів, суд відмовив у його задоволенні, про що поставив ухвалу від 02.06.2020. Клопотання про витребування доказів суд залишив без розгляду, оскільки строк на звернення з даним клопотанням сплив.

Представник позивача у судовому засіданні 02.06.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення по суті своїх заперечень.

У судовому засіданні 02.06.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.11.2016 між Публічним акціонерним товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", найменування якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (Банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" (позичальник, позивач) укладено кредитний договір №4А16112Г, відповідно до якого позивачу надано кредит в розмірі ,00 грн.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" (позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", найменування якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (відповідач, кредитор) укладено наступні договори поруки:

договір поруки № 4А11301И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB "АС-МВК" за кредитними договорами № 4А11569И від 28.12.2011 та № 4А11301И від 04.05.2011;

договір поруки № 4Б14286И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "БЕТЕНКОРТ" за кредитними договорами № 4Б14286И від 29.08.2014 та № 4Б16018Д від 28.04.2016;

договір поруки № 4В14393И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ВІНІБУРГ" за кредитними договорами № 4В14393И від 19.12.2014, № 4В14395И від 24.12.2014, № 4В1602ІД від 28.04.2016;

договір поруки № 4Г15030И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ГАЛТЕРА ТОВ" за кредитним договором № 4Г15030И від 04.02.2015;

договір поруки № 4Д13551И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ДІКСІ" за кредитними договорами № 4Д13551И від 12.09.2013 та № 4Д14340И від 07.11.2014;

договір поруки № 4Д11572И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ДІКСОН" за кредитним договором №4Д11572И від 27.12.2011;

договір поруки № 4Д13445И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ДІЛАЙН ЛТД" за кредитним договором № 4Д13445И від 18.07.2013;

договір поруки № 4313266И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ПАТ "ЗАВОД ЗАСОБІВ МЕХАНІЗАЦІЇ АЕРОПОРТІВ" за кредитними договорами №4312366И від 19.04.2013 та № 4313267И від 22.04.2013;

договір поруки № 4Б13422И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ОХОРОНА-ДНІПРО" за кредитним договором № 4Б13422И від 04.07.2013;

договір поруки № 4П11299И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ПРОМПОЛІТІКС" за кредитними договорами № 4П11299И від 04.05.2011 та №4П11573И від 29.12.2011;

договір поруки № 4П14299И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ПРУДІС" за кредитними договорами № 4П14299И від 04.09.2014 та № 4П14300И від 09.09.2014;

договір поруки № 4С13281П/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB "С.Е.Т." за кредитними договорами № 4С13281И від 23.04.2013 та № 4С13421И від 04.07.2013.

Позивач вважає, що договір кредитний договір №4А16112Г від 10.11.2016 укладений з порушенням чинного законодавства, зокрема договір є таким, що вчинений під впливом введення в оману, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним на підставі частини 1 статті 230 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" із отримання кредитних коштів за кредитним договором №4А16112Г від 10.11.2016 були направлені на залучення коштів для погашення зобов`язань "старих" боржників банку в рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ.

При цьому, за твердженнями позивача, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами.

На виконання зазначеного плану відповідач та позивач погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між позивачем та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" укладено кредитний договір №4А16112Г від 10.11.2016 та договори поруки № 4А11301И/П від 10.11.201, № 4Б14286И/П від 10.11.2016, № 4Г15030И/П від 15.11.2016, № 4Д13551И/П від 10.11.2016, № 4Д11572И/П від 10.11.2016, № 4Д13445И/П від 15.11.2016, № 4313266И/П від 15.11.2016, № 4Б13422И/П від 15.11.2016, № 4П11299И/П від 10.11.2016, № 4П14299И/П від 10.11.2016, № 4С13281П/П від 15.11.2016, що в сукупності було направлено на отримання позивачем прибутку від подальшої реалізації активів (чи набуття права власності на них), якими забезпечені зобов`язання боржників-третіх осіб.

За твердженнями позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП", як поручитель, виконав зобов`язання за укладеними договорами поруки, у підтвердження чого позивачем додано до матеріалів позовної заяви копії платіжних доручень.

Однак, як вказує позивач, зобов`язань щодо передання Товариству з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" документів, які посвідчували заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників відповідач не виконав, документів Товариству не передав.

За доводами позивача, банк ввів в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" про існування в нього договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитами, та спонукав позивача до укладення з банком пов`язаних між собою кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016 та договорів поруки. У той же час, у разі якби позивач знав про відсутність таких забезпечень, він не вчинив би оспорюваний правочин.

З огляду на наведене, позивач вказує, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ЦК України).

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір №4А16112Г від 10.11.2016.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою для визнання кредитного договору недійсним позивач визначає, що вказаний правочин є таким, що вчинений під впливом обману.

Статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

З огляду на викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду України вказаною у постанові від 13 лютого 2019 року по справі №911/1171/18.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто, визначальною ознакою обману є умисні дії сторони правочину.

У розумінні приписів ст. 230 Цивільного кодексу України обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Ознакою обману є, насамперед, умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

Згідно із матеріалами справи, у відповідності до рішення № 1 від 07.11.2016 засновника ТОВ "АСКОНА ГРУП" у зв`язку з недостатністю оборотних коштів для забезпечення діяльності товариства вирішено укласти з ПАТ КБ "Приватбанк" кредитний договір на суму ,00 грн.

Вказане підтверджується техніко-економічним обґрунтуванням повернення кредитних коштів від 08.11.2016 та заявкою на отримання кредиту від 08.11.2016.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і у кредитному договорі №№4А16112Г, у відповідності до пункту А.2 якого де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

При цьому, вказане рішення чи кредитний договір не містять посилань на необхідність укладення кредитного договору або договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу чи отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, так само, як і не містять відомостей щодо такого майна.

Умови оспорюваного кредитного договору не містять доводів про трансформацію кредитного портфелю банку, необхідність укладення позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, на які позивач посилається в обґрунтування свого позову.

З наявних у матеріалах справи доказів можна дійти висновку, що позивач мав намір укласти кредитний договір виключно для фінансування своєї поточної діяльності.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів у підтвердження погодження умов участі позивача у трансформації кредитного портфелю банку, про яку зазначено у позові.

Згідно із наявних у матеріалах справи доказів не вбачається будь-якого погодження умов та пов`язаності обставин кредитування позивача, погашення позивачем (поручителем за договорами поруки) за рахунок отриманих в якості кредиту коштів кредитної заборгованості "старих" боржників та обставин щодо забезпечення зобов`язань "старих" боржників та відповідного переходу прав заставодержателя до позивача.

З огляду на вище наведене, доводи позивача про мету укладання сторонами кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016, а саме: отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами боржників, не підтверджуються матеріалами справи.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не було надано суду належних, достатніх та вірогідних у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказів введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням наведеного, виходячи з правової природи кредитного договору, суд зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що укладення кредитного договору позивачем відбулося з метою фінансування поточної діяльності позивача, а укладення договорів поруки № 4А11301И/П від 10.11.201, № 4Б14286И/П від 10.11.2016, № 4Г15030И/П від 15.11.2016, № 4Д13551И/П від 10.11.2016, № 4Д11572И/П від 10.11.2016, № 4Д13445И/П від 15.11.2016, № 4313266И/П від 15.11.2016, № 4Б13422И/П від 15.11.2016, № 4П11299И/П від 10.11.2016, № 4П14299И/П від 10.11.2016, № 4С13281П/П від 15.11.2016 - не внаслідок необхідності отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами третіх осіб, а у зв`язку із вільним волевиявленням позивача, здійсненого ним в порядку ст. 627 Цивільного кодексу України.

Ураховуючи вище викладене, оскільки формулювання умов кредитного договору було в тому числі правом позивача та укладаючи спірний договір, позивач вважається таким, що ознайомився з усіма його умовами, в тому числі істотними, суд дійшов висновку, що позивач реалізував таке право шляхом укладення договору на відповідних умовах, а тому доводи про те, що відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов договору, за відсутності доказів в підтвердження таких обставин, вважаються судом необґрунтованими. Також позивачем не доведено наявність умислу відповідача щодо введення позивача в оману щодо умов кредитного договору.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про необґрунтованість доводів позивача про введення його в оману відповідачем при укладанні кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016, у зв`язку зі чим відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним згідно зі статями 215, 230 Цивільного кодексу України.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" до Акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" визнання недійсним кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 17.06.2020.

Суддя С. О. Турчин