ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2020 р. Справа№ 911/1715/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Михальської Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Котенка О.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 10.06.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство"

на рішення Господарського суду Київської області

від 25.11.2019 (повний текст складено 23.12.2019)

у справі №911/1715/19 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Білоцерківське лісове господарство" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" про визнання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в момент вчинення правочину, сторонами не було дотримано встановленого законом порядку визначення плати за використання лісів, відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки та не розраховано збір за спеціальне використання лісових ресурсів.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2019 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для визнання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11, в розумінні ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Білоцерківське лісове господарство" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі №911/1715/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі міститься клопотання скаржника про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі №911/1715/19. Клопотання обґрунтоване тим, що копію оскаржуваного рішення позивачем було отримано засобами поштового зв`язку 08.01.2020.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, позивач зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, внаслідок неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи.

За твердженням позивача, в момент укладення оспорюваного договору, нормативно-грошова оцінка земельних ділянок не була проведена, а тому договір, всупереч вимог законодавства, не містив ані ціни, зазначеної у гривнях, ані її розрахунку.

Разом з цим, позивач зауважує, що на момент укладення договору, технічна документація з нормативно-грошової оцінки лісових земельних ділянок не була затверджена, тому позивач вважає безпідставним розраховувати ціну договору на підставі незатвердженої нормативно-грошової оцінки.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивач з невідомих для відповідача причин не приймає заходів щодо затвердження технічної документації з нормативно грошової оцінки лісових земельних ділянок загальною площею 17,000 га.

Також відповідач наголошує на тому, що він не користується лісовими ділянками, які є предметом спірного договору, оскільки позивачем до теперішнього часу не було проведено розрахунку вартості збору, за використання виділених відповідачу розпорядженням Київської обласної державної адміністрації №507 від 28.11.2012 лісових ділянок загальною площею 17,000 га, що є насамперед перешкодою для відповідача приступити до використання вищезгаданих лісових ділянок.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 поновлено Державному підприємству "Білоцерківське лісове господарство" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі №911/1715/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі №911/1715/19; призначено розгляд справи на 01.04.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 повідомлено учасників справи №911/1715/19 про, те що судове засідання з розгляду апеляційної скарги Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 не відбудеться 01.04.2020; розгляд апеляційної скарги призначено на 20.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2020 розгляд справи відкладено до 10.06.2020.

В судове засідання, яке відбулося 10.06.2020 з`явилися представники сторін, які підтримали свої правові позиції щодо апеляційної скарги Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство".

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

13.02.2013 на виконання розпорядження Київської обласної державної адміністрації №507 від 28.11.2012 між Державним підприємством "Білоцерківське лісове господарство" (за договором - сторона 1) та Приватним підприємством "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр ландшафтного дизайну "Едельвейс" (за договором - сторона 2) укладено договір № 11 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою (надалі - договір), відповідно до умов 1.1 якого сторона 1 виділяє, а сторона 2 приймає у строкове платне довгострокове тимчасове користування (далі користування) без вилучення лісові ділянки з метою використання корисних властивостей лісів для проведення науково-дослідних робіт та освітньо-виховних цілей.

У платне довгострокове тимчасове користування передаються лісові ділянки загальною площею 17,000 га з метою використання корисних властивостей лісів для проведення науково-дослідних робіт та освітньо-виховних цілей, що розташовані в Томилівському лісництві, квартал 75, виділ 26, площа - 5,9000 га; квартал 77, виділ 6, площа - 10,4000 га; квартал 77, виділ 9, площа - 0,7000 га, на території Шкарівської сільської ради в адміністративних межах Білоцерківського району Київської області за межами населеного пункту, згідно з план-схемою, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.4 договору сторона 2 приймає у користування лісові ділянки (кожну окремо) після закінчення циклу лісогосподарських робіт на них стороною 1, про сторонами складається акт приймання-передачі лісової ділянки, який є додатком до договору.

Обов`язок щодо складання акта приймання-передачі лісових ділянок покладається на сторону 1 (п. 2.5 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони визначили, що за користування лісовою ділянкою сторона 2 сплачує збір за спеціальне використання лісових ресурсів, розмір, якого встановлено відповідно до рішення Київської обласної ради від 28.12.2011 № 266-14-VІ "Про внесення змін до рішення Київської обласної ради від 23.08.2011 №175-09-VI "Про встановлення ставок збору другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та використання корисних властивостей лісів" та у відповідності до Технічної документації з нормативно грошової оцінки лісової земельної ділянки, що знаходиться у постійному користуванні ДП "Білоцерківське лісове господарство" у кварталі 75 виділ 26, квартал 77 виділ 6; 9 на території Томилівського лісництва Шкарівської міської ради Білоцерківського району Київської області після затвердження її у відповідних органах місцевого самоврядування.

За правилами п. 4.2 договору збір вноситься стороною 2 у грошовій формі на безготівкової рахунок, або готівкою стороні 1 до 20 січня кожного наступного року.

Розрахунок збору в силу вимог п. 4.3 договору починається із дати прийняття лісової ділянки сторони 2 в користування, що підтверджується актом приймання-передачі, пропорційно до річного розрахунку, що є додатком до даного договору.

Відповідно до п. 4.5. договору розмір плати переглядається, якщо: а) змінюються умови лісокористування, передбаченої цим договором; б) змінюються вимоги регіональних підзаконних нормативно-правових актів, які врегульовують розміри плати за використання лісових ділянок; в) вносяться відповідні зміни до законодавства України, що врегульовує питання встановлення розміру сплати збору; г) в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Договір укладено терміном на 27 років, до 28.11.2039 включно (п. 6.1. договору).

25.02.2013 вищезгаданий договір був зареєстрований у Київському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, про що в книзі реєстрації договорів дострокового тимчасового користування лісовими ділянками вчинено запис №1, і згідно п. 9.1 договір набрав чинності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що при укладенні договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 нормативна грошова оцінка лісових земельних ділянок не проводилась, уповноваженим органом не затверджувалась, та відповідно до неї ціна договору не визначалась.

Лише 18.12.2013 колишній директор ДП "Білоцерківське лісове господарство" Охріменко В.М. направив до Білоцерківської районної ради для розгляду та затвердження Технічну документацію з нормативної грошової оцінки лісових ділянок, наданих у користування ПП "ЦЛД "Едельвейс". Однак, відповіді від Білоцерківської районної ради не надходило.

Також позивач наголошував на тому, що текст договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 13.02.2013 № 11 не відповідає тексту Примірного договору, зокрема, сторони допустили самовільне коригування розділу примірного договору "Плата за користування земельною ділянкою".

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2019 в задоволенні позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

За правилами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Однак, як вбачається з обставин справи, підставою недійсності правочину в порядку ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України позивачем наведено недосягнення згоди щодо усіх істотних умов договору (відсутність розрахунку плати за користування земельною ділянкою) та договір не відповідає вимогам діючого законодавства України і тексту Примірного договору.

Втім у пунктах 2.2, 2.5 договору зазначено, що саме позивач зобов`язаний був виділити лісові ділянки відповідачу і саме на позивача покладався обов`язок щодо складання акта приймання-передачі лісових ділянок.

Колегією суддів встановлено, що з 25 лютого по 01 жовтня 2013 позивач не виділяв в натурі відповідачу лісову ділянку загальною площею 17,000 га та акт про приймання-передачу лісової ділянки не складав і на підпис відповідачу не надавав.

01.10.2013 відповідач з власної ініціативи склав, підписав і направив позивачу два акти приймання-передачі лісових ділянок площею 0,7000 га (квартал 77, виділ 9 - ставок) та площею 10,4000га (квартал 77, виділ 6 - розсадник, відкритті простори, тип лісу Д2 ГД). У подальшому, вказані вище акти приймання-передачі лісових ділянок до відповідача не повертались.

Як стверджує відповідач, що він на початку 2015, 2019 намагався в черговий раз приступити до використання виділеної йому лісової ділянки, але на певній її частині позивач засіяв її соєю.

02.06.2014 між сторонами було укладено додаток №1 до договору №11 від 13.02.2013 "Розрахунок вартості збору за використання лісової ділянки", в якому зазначено, що розрахунок вартості збору вступає в законну силу після затвердження районною Радою Білоцерківського району та передачі лісових ділянок у користування.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач визнав, що Технічна документація з нормативно грошової оцінки лісових земельних ділянок загальною площею 17,000 га, які надавались відповідачу за договором №11 від 13.02.2013, до теперішнього часу Білоцерківською районною радою не затверджена.

Частинами 2, 3, 4 ст. 13 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, та при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Колегією суддів встановлено, що позивачем не було вжито належних та залежних від нього заходів щодо затвердження поданою ним же Технічної документації з нормативно грошової оцінки лісових земельних ділянок загальною площею 17,000 га, які надавались відповідачу за договором №11 від 13.02.2013.

Таким чином, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок вартості збору за використання виділених відповідачу розпорядженням Київської обласної державної адміністрації №507 від 28.11.2012 лісових ділянок загальною площею 17,000 га не проведено з вини самого позивача, тому не може слугувати підставою для висновків про незаконність договору.

Доводи позивача, що невідповідності спірного договору тексту Примірного договору, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству, а також на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Таким чином, умови Примірного договору можуть бути покладені в основу визначення змісту правочину, однак такі умови не є обов`язковими для застосування при укладенні господарських договорів, не прирівнюються до норм законодавства, і невідповідність правочину умовам примірного договору з огляду на зміст ст. 203 Цивільного кодексу України, не має наслідком визнання правочину недійсним.

Частиною 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Однак, позивач не вказує на відповідні обставини і не наводить підстав та обґрунтувань позовних вимог за ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

Тобто, колегія суддів зазначає, що визначення в договорі на момент його укладення залежності плати від розміру нормативно-грошової оцінки, передбачало наявність Технічної документації з нормативно грошової оцінки лісової земельної ділянки, що могло бути забезпечено виключно позивачем.

Таким чином, умовами договору визначено необхідність, розмір та порядок сплати збору за спеціальне використання лісових ресурсів. Відсутність нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, наявність якої малася на увазі позивачем в момент укладення договору, не ототожнюється з відсутністю істотної умови договору і проведення остаточного розрахунку стосується інтересів насамперед самого позивача.

Відповідно, внесення до договору умови, дотримання якої залежить від позивача, і зволікання самого позивача зі вжиттям заходів щодо проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, свідчить про відсутність у позивача наміру виконувати договір та про намір скористатись своєю ж помилкою з метою припинення відносин за договором. Наведене містить ознаки зловживання правом, що є порушенням ч.ч. 2-4 ст. 13 Цивільного кодексу України і не може бути підставою для захисту права.

Колегія суддів враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та не порушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. (ч. 1). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ч. 3).

Отже, свобода визначення змісту договору регламентується у Цивільному кодексі України, виходячи з концепції застосування імперативних та диспозитивних норм закону. Імперативні норми застосовуються незалежно від волі сторін, а використання диспозитивних є предметом їхньої автономної волі.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, умови договору поділяються на такі, що визначені на розсуд сторін і узгоджені ними, і такі, що є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови, що можуть бути визначені сторонами на власний розсуд, складаються з тих, що стосуються неврегульованих у законі відносин та тих, що визначені в законі, але від яких сторони мають право відступити і врегулювати ці відносини на власний розсуд.

Визначаючи зміст договору, сторони керуються тією моделлю взаємовідносин, яка в загальному вигляді закріплена в нормах закону, в тому числі, у Цивільному кодексі України або інших актах цивільного законодавства, що стосуються даного виду договору. При цьому, сторони мають право використовувати у своїй практиці для визначення умов договору так звані зразкові умови, вироблені практикою для договорів певного виду й опубліковані.

Свобода договору існує в рамках чинного в державі правопорядку, основу якого становить позитивне право, як система чинного законодавства, яке є інституційним утворенням: воно існує у вигляді зовнішньо об`єктивованих інститутів, формалізованих юридичних норм, виражених у законах, інших загальнообов`язкових нормативних юридичних документах.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, враховуючи свободу визначення сторонами змісту договору, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 74-76 Господарського процесуального кодексу України, що оспорювана позивачем умова

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що підписавши оспорюваний правочин у відповідній редакції, і посвідчивши його печаткою, позивач погодився з наведеними умовами реалізувавши принцип свободи договору, у реалізації якого позивач не був жодним чином обмеженим, саме, в момент укладення відповідного договору і позивач мав право проаналізувати відповідні умови договору, зокрема і їх прийнятності, в момент укладення правочину, а не за фактом його подальшого виконання.

Також, колегія суддів зазначає, що узгодження сторонами в договорі певних істотних умов - не є підставою для визнання його недійсним згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов`язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов у певній редакції.

Підсумовуючи вищевикладене, колегією суддів за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку встановлено, що оспорюваний договір не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину при погодженні оспорюваного пункту - є вільними і відповідають їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому обумовлені ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним оспорюваного договору - відсутні.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору - є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає,що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі №911/1715/19 - без змін.

Матеріали справи № 911/1715/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.06.2020.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Ю.Б. Михальська