УХВАЛА

м. Київ

22.06.2020Справа № 910/12748/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні

заяву Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича

про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 таким, що не підлягає виконанню

у справі № 910/12748/15

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

до Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича

про стягнення 41141 грн. 77 коп.

Представники учасників судового процесу: згідно протоколу судового засідання.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2018, позов задоволено повністю, cтягнуто з Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 22417 08 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10370 грн. 83 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2220 грн. 00 коп., пеню у розмірі 6133 грн. 86 коп., судовий збір у розмірі 6029 грн. 10 коп.

25.09.2018, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2017, видано наказ.

05.06.2020 Фізичною особою-підприємцем Длугачем Олександром Олександровичем подано заяву про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 таким, що не підлягає виконанню, у якій заявник також просить зупинити виконання на підставі наказу до розгляду заяви про визнання його таким, що не підлягає виконанню, в обґрунтування якої, заявником зазначено, що стягувачем, яким є держава, пропущено трьохмісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі № 910/12748/15.

05.06.2020 розпорядженням керівника апарату за № 05-23/537 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 910/12748/15 у зв`язку із закінченням терміну повноважень у судді Отрош І.М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2020, справу № 910/12748/15 передано для розгляду вказаної заяви судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 розгляд заяви призначено на 22.06.2020.

У судове засідання 03.09.2018 боржник з`явився, представник стягувача не з`явився.

Розглянувши матеріали заяви, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2018, позов задоволено повністю, cтягнуто з Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 22417 08 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10370 грн. 83 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2220 грн. 00 коп., пеню у розмірі 6133 грн. 86 коп., судовий збір у розмірі 6029 грн. 10 коп.

25.09.2018, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2017, видано наказ.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

25.09.2018, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2017, видано наказ.

З означеного наказу вбачається, що він дійсний для пред`явлення до виконання до 13.09.2021.

Однак, стягувачем за виконавчим органом є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", а не держава чи державний орган, а отже строк пред`явлення виконавчого судового до примусового виконання становить три роки.

В свою чергу, обставина щодо того, що єдиним акціонером Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не свідчить про те, що стягувачем є держава чи державний орган.

При цьому, п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що 22.03.2019 головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58686326.

У силу ст. 124 Конституції України та ст.ст. 18, 326 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" № 15729/07 від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

За таких підстав, заява Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 234, 328 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Длугача Олександра Олександровича про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 у справі № 910/12748/15 таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Згідно з ч.1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складенні повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.06.2020.

Суддя О.А. Грєхова