ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року Справа № 902/484/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від стягувача: не з`явився

від боржника: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця

на ухвалу Господарського суду Вінницької області, постановлену 04.05.20р. суддею Матвійчуком В.В. о 10:57 год. у м.Вінниці, повний текст складено 07.05.20р.

у справі № 902/484/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця

про стягнення 9313951,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 04.05.2020р. у справі №902/848/19 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення 9313951,16грн. у задоволенні заяви Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" №34/745/1 від 07.04.2020р. про розстрочку виконання рішення суду від 18.10.2019р. у справі №902/484/19 - відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким розстрочити виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 18.10.2019р. у справі №902/484/19 згідно наступного графіка погашення заборгованості:

30.06.2020р. - 999 000,00грн.;

31.07.2020р. - 999 000,00грн.;

31.08.2020р. - 999 000,00грн.;

30.09.2020р. - 999 000,00грн.;

31.10.2020р. - 999 000,00грн.;

30.11.2020р. - 999 000,00грн.;

31.12.2020р. - 1 442 402,83грн..

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає ухвалу місцевого господарського суду такою, що постановлена з порушенням норм чинного законодавства;

- зауважує, що станом на сьогоднішній день у скаржника відсутні кошти в розмірі 7436402,83грн. для виконання даного рішення суду в повному обсязі. Своєчасне повне виконання рішення суду зі сторони Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" (КП ВМР "ВМТЕ") вкрай ускладнене, що й зумовило підприємство звернутись із заявою про розстрочку виконання рішення суду;

- вказує, що при винесенні ухвали від 04.05.2020р. господарський суд зазначив, що питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Однак, судом не враховано, що між боржником та стягувачем є суттєва різниця в організаційно-правовій формі господарювання, меті їх створення та характері відносин між засновниками (учасниками);

- покликається на те, що КП Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" є комунальним підприємством, власником якого є Вінницька міська об`єднана територіальна громада в особі Вінницької міської ради. Органом, за яким закріплено функції управління підприємством, є Департамент енергетики, транспорту та зв`язку міської ради (п.1.1 Статуту КП ВМР "ВМТЕ"). Першочерговим завданням та метою діяльності підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії в першу чергу населенню, лікарням, дошкільним і шкільним навчальним закладам (п.2.1 Статуту підприємства). КП ВМР "ВМТЕ" є організацією, метою якої є перш за все надання соціально-значимих послуг, а не отримання прибутку;

- констатує, що КП ВМР "ВМТЕ" є централізованим теплопостачальником у м.Вінниця, фінансування якого, в основному, здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг споживачам, бюджетних коштів. Додає, що станом на сьогоднішній день КП ВМР "ВМТЕ" знаходиться у вкрай тяжкому фінансовому стані та всі незначні вільні обігові кошти підприємство направляє на оплату природного газу для забезпечення безперебійного гарячого водопостачання та теплопостачання усіх споживачів м.Вінниці (у т.ч. лікарні, пологові будинки, дитячі будинки-інтернати, тощо), ремонтних та профілактичних робіт трубопроводів великого і малого діаметрів, котелень з метою підготовки та своєчасного початку опалювального сезону, а також вчасного усунення аварій та поривів тепломереж, які знаходяться у вкрай незадовільному стані;

- зазначає, що тяжкий фінансовий стан КП ВМР "ВМТЕ" зумовлений неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів на теплову енергію фактичним витратам на її виробництво, проведенням значних обсягів ремонтних робіт. Надходження від споживачів за надані послуги з теплопостачання значно знижуються в літній (неопалювальний період). Так, зі звітів про фінансові результати вбачається, що підприємство має великі збитки (звіти про фінансові результати підприємства за 2016, 2017, 2018, 2019рр. в матеріалах справи). Дані збитки утворилися внаслідок несвоєчасного перегляду тарифів за теплову енергію та дебіторської заборгованість усіх категорій споживачів перед КП ВМР "ВМТЕ", розмір якої станом на 01.01.2020р. складав 128 643 000,00грн. (баланс на 31.12.2019р.);

- просить суд врахувати той факт, що усі платежі, що надходять до КП ВМР "ВМТЕ" від населення за надані послуги з теплопостачання, потрапляють на спеціальний рахунок, який, згідно Постанови КМУ від 18.06.2014р. №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок), підлягає розщепленню, тобто, 90% отриманих коштів, відповідно до алгоритму, встановленого НКРЕКП, щоденно направляються на виконання зобов`язань Відповідача за постачання природного газу (НАК "Нафтогаз України"), його транспортування (АТ "Укртрансгаз") та розподіл ( ПАТ "Вінницягаз");

- додає, що заборгованість, що іноді виникала у відповідача перед позивачем, була обумовлена недостатністю коштів на рахунках зі спеціальним режимом використання та не профінансованими пільгами і житловими субсидіями населенню згідно з Порядком фінансування місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2002р. №256;

- констатує, що Господарським судом Вінницької області в ухвалі від 04.05.2020р. стверджено, що боржником не надано належних доказів на підтвердження утруднення чи унеможливлення повного виконання судового рішення по даній справі у разі не розстрочення виконання цього судового рішення в даний час. Однак, підприємство не погоджується з таким висновком господарського суду, оскільки на підтвердження скрутного матеріального становища та неможливості, у зв`язку з цим, виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 18.10.2019 р. без розстрочення було надано: - копія балансу (звіт про фінансовий стан) на 31 грудня 2019р.; - копія звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2019р.. Також для більш повного аналізу фінансового стану КП ВМР "ВМТЕ" за останні роки своєї діяльності, при розгляді справи до суду надавались документи, що підтверджують скрутне матеріальне становище підприємства: - копія звіту про фінансові результати за 2016р.; - копія звіту про фінансові результати за 2018р.; - копія звіту про фінансові результати за 2017р.; - копія звіту незалежного аудитора щодо річної фінансової звітності за 2018р., в якому зокрема зазначалось, що "існує суттєва невизначеність, що може поставити під значний сумнів здатність підприємства продовжувати свою діяльність на безперервній основі";

- вважає, що аналіз означених документів дає підстави вважати, що збиткова господарська діяльність КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" значною мірою зумовлена невиконанням перед підприємством бюджетних зобов`язань з компенсації різниці між тарифом надання послуг і фактичними витратами, наявність якої (різниці та заборгованості) не залежить від gідприємства, а також - неналежне виконання зобов`язань зі сторони споживачів послуг КП ВМР "ВМТЕ" - насамперед населенням. Відтак, негайне виконання рішення суду від 18.10.2019р. може призвести до блокування роботи підприємства, призупинення діяльності щодо стягнення заборгованості з осіб, які є боржниками КП ВМР "ВМТЕ", що, в свою чергу, може мати наслідком загрозу невиконання відповідного судового акту в повному обсязі;

- вважає ситуацію, що склалася, винятковою, оскільки зачіпає інтереси територіальної громади м.Вінниці Вінницької міської ради, а також подальше примусове виконання рішення суду спричинить блокування рахунків підприємства та надалі призведе до зриву підготовки до опалювального сезону 2020-2021рр., несвоєчасного усунення аварій тепломереж, та те, що вище перелічені обставини є об`єктивними, непереборними і такими, що роблять неможливим виконання рішення Господарського суду Вінницької області №902/484/19 від 18.10.2019р. найближчим часом;

- також просить суд врахувати той факт, що КП ВМР "ВМТЕ" не уникає виконання судового рішення; проте одномоментне виконання рішення суду погіршить фінансовий стан підприємства, призведе до зростання заборгованості, що може негативно відобразитись на можливості його нормального та безперервного функціонування. Підприємство не має можливості одночасно у повному обсязі сплачувати поточні платежі та погашати заборгованість перед АТ НАК "Нафтогаз України" за попередні опалювальні періоди, яка складається лише з штрафних санкцій. У зв`язку з цим для КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" найбільш оптимальною формою виконання рішення суду є саме оплата частинами, а отримання розстрочки надасть можливість самостійно здійснити погашення заборгованості без негативного впливу на експлуатаційну діяльність та фінансовий стан підприємства.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.06.2020р. №902/484/19/3128/20 матеріали справи №902/484/19 витребувано з Господарського суду Вінницької області.

26.05.2020р. матеріали оскарження ухвали у справі №902/484/19 надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 04.05.20р. у справі №902/484/19 та призначено справу №902/484/19 до розгляду на 30.06.2020р. об 14:30год..

Стягувач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно з ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, сторони у справі наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання 30.06.2020р. не з`явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю сторін у справі.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали оскарження ухвали у справі, в провадженні Господарського суду Вінницької області перебувала справа №902/484/19 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з вимогою до Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про стягнення 9313951,16грн., з яких: 4034515,20грн. пеня, 1645331,77грн. три проценти річних, 3634104,19грн. інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 18.10.2019р. у справі №902/484/19, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2019р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2020р., позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Ухвалено стягнути з Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2017257,60грн. пені; 1645331,77грн. 3% річних; 3634104,19грн. - інфляційних втрат, 139709,27грн. - відшкодування витрат по сплаті судового збору. У стягненні 2 017 257,60грн. пені відмовлено.

08.01.2020р. на виконання вказаного рішення Господарського суду Вінницької області видано відповідний наказ.

21.04.2020р. до Господарського суду Вінницької області надійшла заява Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" № 34/745/1 від 07.04.2020р. про розстрочку виконання рішення суду від 18.10.2019р. згідно наступного графіка погашення заборгованості:

31.05.2020 - 930 000,00грн.;

30.06.2020 - 930 000,00грн.;

31.07.2020 - 930 000,00грн.;

31.08.2020 - 930 000,00грн.;

30.09.2020 - 930 000,00грн.;

31.10.2020 - 930 000,00грн.;

30.11.2020 - 930 000,00грн.;

31.12.2020 - 926 402,83грн..

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.04.2020р. заяву Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" №34/745/1 від 07.04.2020р. призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.05.2020р.. Запропоновано стягувачу надати письмові пояснення щодо означеної заяви. Заявника ж зобов`язано надати суду належні докази в підтвердження наведених в заяві обставин.

Як вже зазначалося, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 04.05.2020р. у справі №902/848/19 у задоволенні заяви Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" №34/745/1 від 07.04.2020р. про розстрочку виконання рішення суду від 18.10.2019р. у справі №902/484/19 відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Приписами ст.129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція ЄСПЛ) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Суд зазначає, що право на доступ до суду є одним із аспектів права на суд згідно з пунктом 1 ст.6 Конвенції ЄСПЛ та повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (Рішення ЄСПЛ від 04.12.1995р. у справі "Беллє проти Франції"). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених ст.6 Конвенції ЄСПЛ, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд. Водночас, право на доступ до суду, закріплене у ст.6, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції ЄСПЛ, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001р. у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.327 ГПК України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Поряд із тим, згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009р. Конституційного Суду України виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов`язковість виконання судових рішень є обов`язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Водночас, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

За приписами ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Суду у справі Глоба проти України №15729/07 від 05.07.2012р. суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Відповідно до змісту рішення від 20.07.2004р. Європейського суду з прав людини "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення суду по справі №902/484/19, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали суду, 21.04.2020р. до Господарського суд Вінницької області надійшла заява Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" №34/745/1 від 07.04.2020р. про розстрочку виконання рішення Господарського суд Вінницької області від 18.10.2019р. у справі №902/484/19 згідно наступного графіка погашення заборгованості:

31.05.2020р. - 930 000,00грн.;

30.06.2020р. - 930 000,00грн.;

31.07.2020р. - 930 000,00грн.;

31.08.2020р. - 930 000,00грн.;

30.09.2020р. - 930 000,00грн.;

31.10.2020р. - 930 000,00грн.;

30.11.2020р. - 930 000,00грн.;

31.12.2020р. - 926 402,83грн..

Зокрема, обґрунтовуючи заяву про розстрочення виконання рішення суду від 18.10.2019р. у справі №902/484/19 заяву, боржник посилається на те, що станом на 01.04.2020р. виконання судового рішення в даній справі є вкрай ускладнене з наступних підстав. Так, КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" є підприємством, що надає населенню, підприємствам, установам і організаціям (в т.ч. шкільним та дошкільним закладам) послуги з водо-, теплопостачання у гарячій воді, відповідно до умов, визначених "Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення".

КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг споживачів, бюджетних коштів та є організацією, метою якої є перш за все надання соціально-значущих послуг, а не отримання прибутку.

Станом на сьогоднішній день КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" знаходиться у вкрай важкому фінансовому стані та всі незначні вільні обігові кошти підприємство направляє на оплату природного газу для забезпечення безперебійного гарячого водопостачання та теплопостачання усіх споживачів м.Вінниці, ремонтних та профілактичних робіт трубопроводів великого і малого діаметрів, котелень з метою підготовки та своєчасного початку опалювального сезону, а також вчасного усунення аварій та поривів тепломереж, які знаходяться у вкрай незадовільному стані.

Водночас, важкий фінансовий стан підприємства зумовлений неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів на теплову енергію фактичним витратам на її виробництво, проведенням значних обсягів ремонтних робіт. Зі звітів про фінансові результати вбачається, що підприємство має значний розмір кредиторської заборгованості, розмір якої на 01.01.2020р. складає 128643000,00грн., а сума кредиторської заборгованості за товари, роботи, послуги складає 360411000,00грн..

На переконання боржника, наведені обставини є винятковими, оскільки виконання рішення суду зачіпає інтереси територіальної громади м.Вінниці, так як подальше примусове виконання рішення суду спричинить блокування рахунків підприємства та надалі може привести до зупинки роботи самого підприємства.

Разом з тим, ч.1 ст.331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

За приписами ч.ч.3, 4 ст.331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Водночас, приписами ч.5 ст.331 ГПК України встановлено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Розстрочка - спосіб виконання судового рішення, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановленні наперед.

Поряд із тим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

З огляду на викладені норми вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили підлягає безумовному виконанню у визначеному законодавством порядку та строки, і лише у виключних випадках суд, за наявності обґрунтованих обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання, може розстрочки таке виконання.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочки, розстрочки виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Разом із тим, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що складне фінансове становище відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення, оскільки розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

В свою чергу наведені відповідачем обставини та надана фінансова звітністю за 2019 рік, не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточний стан підприємницької діяльності заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається боржник у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим.

За вказаних обставин, відповідач не довів наявність у нього виняткового випадку, тобто, обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, як підстави для розстрочення виконання судового рішення у даній справі.

При цьому, судом враховано, що позивач і відповідач є суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики, а тому, невиконання відповідачем зобов`язань може мати негативний вплив на діяльність підприємства позивача.

Натомість місцевий господарський суд проаналізувавши доводи відповідача, викладені у заяві щодо розстрочення виконання судового рішення у справі та надані в обґрунтування вказаної заяви докази, дійшов обґрунтованого висновку, що наведені заявником обставини для розстрочення виконання рішення, не підтверджують неможливості чи ускладнення виконання рішення суду, тому не можуть розцінюватись як виняткові обставини для розстрочення виконання судового рішення.

Слід також звернути увагу на те, що заявником не надано доказів, які б свідчили про майбутнє покращення скрутного матеріального становища підприємства у вказаний у заяві про розстрочку, а також, не доведено останнім платоспроможності на виплату боргу частинами за рішенням суду.

Крім того визначений відповідачем в заяві період розстрочення виконання рішення не узгоджується з приписами ч.5 ст.331 ГПК України, яка визначає, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, що заява Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" №34/745/1 від 07.04.2020р. про розстрочку виконання рішення суду від 18.10.2019р. у справі №902/484/19 задоволенню не підлягає.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, ухвалу Господарського суду Вінницької області від 04.05.2020р. у справі №902/848/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", м.Вінниця залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Вінницької області від 04.05.2020р. у справі №902/848/19 - без змін.

2. Матеріали оскарження ухвали у справі №902/848/19 повернути до Господарського суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "01" липня 2020 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.