Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2020 р. м. Рівне Справа № 918/313/20

Господарський суд Рівненської області у складі судді Заголдної Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи за позовом Державного підприємства "Колківське лісове господарство" (44661, Волинська обл., Маневицький район, смт. Колки, вул. Центральна, буд.1, ) до Фізичної особи-підприємця Мельника Василя Степановича ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення у розмірі 33 878 грн 28 коп.

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2020 року на поштову адресу Господарського суду Рівненської області від Державного підприємства "Колківське лісове господарство" (далі - ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП", позивач) надійшов позов до Фізичної особи-підприємця Мельника Василя Степановича (далі - ФОП Мельник Василь Степанович, відповідач), в якому позивач, посилаючись на ст. ст. 4, 162, 164, 171, 172 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. ст. 175, 193, 265 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 16, 509, 525, 530, 538, 610, 625, 626, 632, 664, 665, 691, 693, 712 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача 33 878 грн 28 коп. (з яких - 25 064 грн 00 коп. - основний борг, 225 грн 02 коп. - інфляційні втрати, 515 грн 42 коп. - 3 % річних, 3 064 грн 00 коп. - штраф 10 % та 5 009 грн 84 коп. - пеня.).

Позовні вимоги обґрунтовані невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки № 89, який укладено між позивачем та відповідачем 18.07.2019 року, в частині проведення повного та своєчасного проведення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 06.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/313/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами, визначено відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - десять днів з дня вручення даної ухвали, запропоновано позивачу подати суду будь-які додаткові докази в обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності); відповідь на відзив у 5-денний строк з дня отримання відзиву, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст.ст. 165, 178 ГПК України, запропоновано відповідачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення на відповідь на відзив з урахуванням вимог ст. 167 ГПК України, одночасно надіслати заперечення позивачу та надати суду докази такого скерування позивачу.

Судом встановлено, що ухвалу Господарського суду Рівненської області від 06.04.2020 року позивачу вручено 13.04.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером 247.

Відповідачу ухвалу Господарського суду Рівненської області від 06.04.2020 року вручено11.04.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером 239.

Судом встановлено, що від учасників справи не надходило додаткових заяв, клопотань, пояснень чи заперечень по суті спору.

Відповідач у справі не скористався своїм процесуальним правом на подання письмового відзиву на позовну заяву у строки, встановлені ГПК України та ухвалою Господарського суду Рівненської області від 06.04.2020 року.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відтак, суд вирішує спір за наявними матеріалами, при цьому враховуючи наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року № 215 (постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року № 215 цю постанову викладено у новій редакції), від 20.03.2020 року № 242,від 25.03.2020 року № 239, від 29.03.2020 року № 241, від 02.04.2020 року № 255 (постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 року № 255 цю постанову викладено у новій редакції), від 08.04.2020 року № 262, від 15.04.2020 року № 284, від 22.04.2020 року № 291, від 29.04.2020 року № 313, від 04.05.2020 року № 332, від 04.05.2020 року № 343, від 14.05.2020 року № 377, від 20.05.2020 року № 392) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу, з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України встановлено карантин. (Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 22.05.2020 року до 22.06.2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя установлено карантин згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392).

Постановою Кабінету Міністрів України № 394 від 20.05.2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (назва із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 р. № 500) (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 29 травня 2020 року № 424, від 3 червня 2020 року № 435, від 12 червня 2020 року № 477, від 12 червня 2020 року № 480, від 17 червня 2020 року № 500) відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061).

Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), внесено зміни в тому числі до Господарського процесуального кодексу України, зокрема, розділ X "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Водночас, відповідно до п. 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, законом № 540-ІХ визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються.

Разом з тим, відповідно до статті 114 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

При цьому у статті 116 ГПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З зазначеного вбачається, суду слід розрізняти строки, тривалість яких наперед визначена законом, і строки, тривалість яких визначається судом з урахуванням обставин кожної конкретної справи та особливостей кожної конкретної процесуальної дії.

Суд враховує, що ст. 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті "справедливого суду", гарантованого ст. 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі "Лопушанський проти України").

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрите 06.04.020 року, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу забезпечене право на відзив, яким він станом на 22.06.2020 року не скористався.

Частинами 1-4 ст. 161 ГПК України передбачено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Приписами ч.ч. 1, 2, 6, 8, 9 ст. 165 ГПК України унормовано, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. До відзиву додаються, зокрема докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.ч. 3-5, 8 ст. 80 ГПК України).

У свою чергу, як вбачається за матеріалів справи, відповідач ухвалу суду від 06.04.2020 року отримав 11.04.2020 року, однак, станом на 22.06.2020 року не надав суду жодних заперечень, письмових пояснень, доказів, своїми процесуальними правами за вказаний період не скористався.

За таких обставин відповідач мав достатньо часу для ефективного представлення своєї справи в суді, а тому розгляд справи може здійснюватися за наявними у справі матеріалами.

У силу вимог ч.ч. 4, 5 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (ч. 2 ст. 42 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що у справі "Смірнова проти України" зазначено, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції. У справі "Union Alimentaria Sanders SA v. Spain" зазначено, що передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Зважаючи на викладене суд вважає за необхідне розглядати справу за наявними матеріалами.

Господарський суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.07.2019 року ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП" (далі - постачальник) в особі директора Матчука Сергія Миколайовича, що діє на підставі статуту, з однієї сторони та ФОП Мельник Василь Степанович (далі - покупець), що діє на підставі Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з другої сторони, надалі разом іменуються «сторони» і кожен окремо - «сторона», уклали Договір поставки № 89 (далі - Договір).

За умовами п.п. 1.1 Договору постачальник приймає на себе зобов`язання поставляти (передавати у власність) покупцю пиломатеріали необрізні дубові ІІІ сорту (далі - товар), а покупець зобов`язується приймати та вчасно і в повному обсязі оплачувати поставлений товар в порядку, передбаченому даним Договором.

Згідно з п. п. 1.2., 1.3 Договору поставка товару здійснюється погодженими партіями, місце поставки: франко-нижній склад ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП". Найменування, асортимент, порода, сорт, геометричні розміри, інші технічні характеристики товару, що поставляється згідно умов даного Договору. Одиниця виміру, кількість (об`єм) товару визначаються даним Договором та у Специфікаціях до нього та у специфікаційних накладних на кожну партію Товару. Ціна зав одиницю виміру товару відповідного сорту і діаметру та його кількість визначається у специфікаціях до даного договору, що є невід`ємними частинами даного договору.

На підставі п. 2.1. Договору постачальник зобов`язується своєчасно здійснювати поставку Товару відповідно до умов цього Договору окремими партіями, гарантувати належну якість поставленого покупцю товару згідно умов розділів 3, 8 даного Договору, нести ризик випадкової загибелі товару до моменту його передачі по належним чином оформлених накладних (ТТН) уповноваженому представнику покупця в місці, вказаному в п. 2.1..1 Договору, вчиняти інші дії, необхідні для якісного та належного виконання своїх зобов`язань за цим договором, виконувати належним чином інші зобов`язання, передбачені цим Договором, Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами законодавства.

Згідно з п. 2.3 Договору покупець зобов`язується вчасно проводити передоплату за товар у порядку, передбаченому розділами 4, 5 цього Договору, прийняти переданий Постачальником Товар, виконувати належним чином інші зобов`язання, передбачені цим Договором, Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами законодавства.

Пункти 2.2 та 2.4. Договору регулюють права постачальника та покупця.

Згідно з п. 2.5 Договору сторони зобов`язуються максимально сприяти одна одній у виконанні зобов`язань, передбачених цим Договором, своєчасно та в повному обсязі виконувати свої зобов`язання, передбачені цим Договором, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором нести відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством.

У відповідності до розділу 3 Договори сторони врегулювали кількість, якість товару та його маркування.

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 Договору загальна сума Договору складається із сум конкретних поставок, що здійснюється протягом терміну дії Договору. Ціна товару за цим Договором визначається сторонами у специфікаціях, які є додатками до даного Договору. В накладних (ТТН) на товар зазначається ціна конкретної партії Товару.

Конкретні ціни за одиницю виміру товару, що визначаються сторонами у специфікаціях, які є додатками до цього Договору, встановлені сторонами виключно для цього Договору, не поширюються на інші договори, що укладені або будуть укладені між сторонами і не можуть розглядатися у якості доказу усталеної практики визначення цін у договірних відносинах між сторонами. (п.4.4. Договору).

Розділ 5 Договору регулює порядок розрахунків між сторонами.

Так, оплата за товар здійснюється в національній валюті України у безготівковій формі шляхом перерахування 100 % передоплати вартості погодженої партії товару з банківського рахунку покупця на банківський рахунок постачальника, які визначені у цьому Договорі. Оплата товару здійснюється покупцем виходячи з цін, погоджених у специфікаціях, які є додатками до цього Договору. (п. п. 5.1, 5.2. Договору).

Датою оплати за товар є надходження коштів на розрахунковий рахунок постачальника. (п.5.6. Договору).

У відповідності до п. 5.7. Договору постачальник зобов`язується щоквартально протягом 5 (п`яти) робочих днів після завершення кварталу надсилати покупцеві для погодження та підписання акт звірки взаєморозрахунків, підписаний постачальником, покупець має право направляти постачальнику свої мотивовані зауваження до акту звірки взаєморозрахунків, в 5-денний строк з моменту отримання такого акту від постачальника.

На підставі п. 6.1. Договору постачальник зобов`язується поставляти покупцю відповідні партії товару протягом 5-ти днів з моменту отримання 100 % передоплати.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару по накладних (ТТН) уповноваженому представнику покупця.

Відповідно до п. 7.1. Договору узгодження кожної партії товару по кількості та якості здійснюється уповноваженими представниками сторін у пункті завантаження товару та транспортний засіб, визначеному постачальником, з обов`язковою присутністю представника покупця.

Згідно з п. 7.2 Договору сторони узгодили, що після узгодження сторонами всіх кількісних та якісних показників товару даної партії у місці завантаження товару на транспортний засіб. Постачальник оформляє та разом з товаром передає перевізнику оригінали наступних документів:

- товарно-транспортна накладна (чинної на момент поставки товару форми даного документу);

- специфікації та зведену специфікацію до накладної з зазначенням у них сорту, діаметру, кількості (об`єму) товару, що поставляється за даною накладною.

Датою поставки товару вважається дата передання товару уповноваженому представнику покупця по належним чином оформлених накладних та або товарно-транспортних накладних. Приймання-передача товару оформляється шляхом підписання сторонами накладної (ТТН). Приймання товару по кількості здійснюється шляхом звіряння асортименту та кількості (об`єму) товару, вказаного у накладній та специфікації до накладної (ТТН), із асортиментом та кількістю фактично поставленого товару.

Пунктом 12.1 Договору сторони погодили, що Договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2019 року, але в будь-якому випадку до повного його виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому Договору. У разі відсутності заяв сторін про дострокове припинення дії даного договору, термін його дії автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік.

Згідно з розділом 13 Договору за невиконання та/або неналежне виконання умов цього Договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. У випадку невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань, що передбачені цим Договором винна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні всі пов`язані з таким невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язань збитки. При простроченні оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням пені, нарахованої на суму заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення платежу, за кожен день прострочення від суми заборгованості, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням, а також штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від суми простроченої заборгованості. Відшкодування збитків та сплата неустойки (пені, штрафу) не звільняє винну сторону від виконання своїх зобов`язань за даним Договором.

Додатком до Договору є специфікація № 1 від 18.07.2019 року, згідно з якою загальна вартість товару, що поставляється по цій специфікації складає 96 000 грн 00 коп., підписана представниками обох сторін Договору.

Зазначений договір з додатком № 1 підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток останніх, на час розгляду справи доказів недійсності договору, зокрема відповідних судових рішень, суду не надано.

Судом встановлено, що 19.07.2019 року постачальник ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП» на виконання зобов`язань за Договором відвантажив товар для покупця товар на загальну суму 69 664 грн 00 коп., що підтверджується товарно-транспортною накладною № Р1744.

Згідно з товарно-транспортною накладною № Р1744 від 19.07.2019 року одержувач ФОП Мельник Василь Степанович у пункті розвантаження м. Луцьк отримав товар пиломатеріал необрізний дубовий 3 сорт 52*150420*3000 на загальну суму 53 600 грн 00 коп. та 30*100*3000 на загальну суму 16 064 грн 00 коп., тобто всього на суму 69 664 грн 00 коп.

Як вбачається з вказаної товарно-транспортної накладної № Р1744 від 19.07.2019 року та про що свідчить підпис ФОП Мельника Василя Степановича товар отриманий в повному обсязі. Претензій до кількості, якості та комплектності отриманого товару, а також щодо відповідності його ГОСТу та ТУ немає.

Проте, як вказує у позовній заяві позивач, всупереч взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 89 від 18.07.2019 року ФОП Мельник Василь Степанович (покупець) не виконав у повному обсязі обов`язку по оплаті товару, та сплатив лише частину його вартості у розмірі 44 600 грн 00 коп.

Часткова оплата за Договором № 89 від 18.07.2019 року підтверджується меморіальними ордерами про сплату:

- № @2PL155973 від 12.07.2019 року на суму 29 800 грн 00 коп.,

- № @2PL593722 від 19.07.2019 року на суму 9 800 грн 00 коп.,

- № @2PL858478 від 26.07.2019 року на суму 5 000 грн 00 коп.

Таким чином, станом на 26.07.2019 року заборгованість відповідача за Договором за поставлений товар становила 25 064 грн 00 коп.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлена на адресу відповідача претензія № 08-04/468-19 від 01.11.2019 року з вимогою про оплату боргу, що підтверджується доказами такого направлення, а саме - описом вкладення у рекомендований лист із поштовою відміткою та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення особисто ФОП Мельнику Василю Степановичу 29.11.2019 року.

Однак, як вказує позивач у позовній заяві, відповіді на вказану претензію ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП» не отримало, на письмову вимогу про сплату боргу відповідач не відреагував, заборгованість залишається непогашеною.

Відтак, ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП» звернулося до господарського суду із позовом за захистом своїх прав, у якому просить суд застосувати положення розділу 13 Договору та стягнути з ФОП Мельника Василя Степановича 33 878 грн 28 коп. (з яких - 25 064 грн 00 коп. - основний борг, 225 грн 02 коп. - інфляційні втрати, 515 грн 42 коп. - 3 % річних, 3 064 грн 00 коп. - штраф 10 % та 5 009 грн 84 коп. - пеня.).

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отримання відповідачем продукції на загальну суму 69 664 грн 00 коп. згідно з товарно-транспортною накладною № Р1744 від 19.07.2019 року та часткова її оплата на загальну суму 44 600 грн 00 коп. свідчить про вчинення відповідачем конклюдентних дій на підтвердження факту здійснення сторонами господарських операцій з поставки та прийняття продукції на виконання договірних зобов`язань за Договором.

Дії відповідача з добровільного підписання Договору та з часткової оплати заборгованості за Договором свідчать про те, що договір фактично був укладений.

Також як свідчать матеріали справи, покупець не відмовився прийняти товар, заперечень щодо ціни, кількості, якості чи комплектності товару ФОП Мельник Василь Степанович не має.

Оскільки поставку товару було здійснено на загальну суму 69 664 грн 00 коп., а покупець оплатив лише частину заборгованості у розмірі 44 600 грн 00 коп., відтак основна заборгованість відповідача за Договором становить 25 064 грн 00 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України принцип свободи договору передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів.

Однією з загальних засад цивільного законодавства згідно зі ст. 3 ЦК України є свобода договору.

Сторони Договору на підставі вільного волевиявлення домовилися, погодили та зафіксували у п. п. 5.1., 5.2 Договору, що оплата за товар здійснюється в національній валюті України у безготівковій формі шляхом перерахування 100 % передоплати вартості погодженої партії товару з банківського рахунку покупця на банківський рахунок постачальника, які визначені у цьому Договорі. Оплата товару здійснюється покупцем виходячи з цін, погоджених у специфікаціях, які є додатками до цього Договору.

Відтак, судом встановлено, що сторонами узгоджено порядок оплати товарів.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

За положенням ч. ч. 1, 2, 4 ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено стороною позивача, відповідач здійснив передоплату за товар згідно з меморіальним ордером № @2PL155973 від 12.07.2019 року у сумі 29 800 грн 00 коп.

Таким чином, оскільки 19.07.2019 року постачальником за Договором поставлено товар для покупця на загальну суму 69 664 грн 00 коп., незважаючи на попередню його оплату згідно з меморіальним ордером № @2PL155973 від 12.07.2019 року лише у сумі 29 800 грн 00 коп., вказане свідчить про виникнення зустрічного виконання зобов`язання, а тому у відповідача одночасно виник обов`язок повної оплати товару на суму 39 864 грн 00 коп. в момент отримання такого товару.

Отже, факт поставки товару на суму 39 864 грн 00 коп. суд розцінює як виконання зустрічного зобов`язання позивачем.

Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні будь-які заперечення покупця стосовно прийняття замовлень за Договором.

Отже, зважаючи на факт поставки товару за Договором та підписання стороною покупця товарно-транспортної накладної № Р1744 від 19.07.2019 року на суму 69 664 грн 00 коп., у ФОП Мельника Василя Степановича виник обов`язок зі сплати за товар на суму 39 864 грн 00 коп. з моменту його поставки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем також частково оплачено поставлений товар із простроченням, про що свідчать меморіальні ордери № @2PL593722 від 19.07.2019 року на суму 9 800 грн 00 коп. та № @2PL858478 від 26.07.2019 року на суму 5 000 грн 00 коп.

Отже, оскільки поставку товару було здійснено на загальну суму 69 664 грн 00 коп., а покупець оплатив лише частину заборгованості у розмірі 44 600 грн 00 коп., відтак основна заборгованість відповідача за Договором становить 25 064 грн 00 коп.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв`язку із тим, що відповідач несвоєчасно виконав свої зобов`язання за Договором та здійснив оплату за поставлений позивачем товар частково, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача крім суми основного боргу у розмірі 25 064 грн 00 коп. також 225 грн 02 коп. - інфляційних втрат, 515 грн 42 коп. - 3 % річних, 3 064 грн 00 коп. - штраф 10 % та 5 009 грн 84 коп. - пені.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних від простроченої суми, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, зазначені нарахування носять компенсаційний характер і пов`язані із знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, право стягнення яких передбачене безпосередньо в Цивільному кодексі України і не передбачається обов`язковості зазначення такого положення в договорі.

Відповідно до ч. 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями, відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платник грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення, відповідно до ч. 3 ст. 232 ГК України, може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено.

Однак, для застосування такої міри відповідальності, як штраф, має бути встановлена протиправна поведінка суб`єкта (відповідача), яка характеризується порушенням умов договору, або ж чинного законодавства України.

Судом встановлено протиправну поведінку відповідача ФОП Мельника Василя Степановича, яка характеризується порушенням умов договору та чинного законодавства України.

Також судом встановлено, що згідно з п. 13.3. Договору сторони узгодили, що при простроченні оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням пені, нарахованої на суму заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення платежу, за кожен день прострочення від суми заборгованості, без обмеження строків її нарахування та звернення до суду за її стягненням, а також штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від суми простроченої заборгованості.

Як вбачається з аналізу чинних норм законодавства, неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (ч. 2 ст. 547 ЦКУ). Стосовно позадоговірної неустойки відповідно до ч. 1 ст. 231 ГКУ законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначено розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 904/4156/18 від 10.12.2019 року зазначає, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визнання у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду порушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Судом встановлено, що відповідальність відповідача за порушення строків оплати товару у вигляді пені встановлена Договором.

Також сторони у договорі досягли згоди щодо: нарахування штрафних санкцій без обмеження строку та звернення до суду за її стягненням.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відтак, судом встановлено, що позивач скористався своїм правом за Договором згідно з ч. 6 ст. 232 ГПК України для нарахування пені на весь період прострочення платежу.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою ст. 231 ГК України.

Так, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

У інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Суд, перевіривши розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені, додані позивачем до позовної заяви за товарно-транспортною накладною № P1744 від 19.07.2019 року, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару за Договором, встановив, що відповідні розрахунки здійснено позивачем з порушенням порядку нарахування.

Зокрема, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 515 грн 42 коп. за період з 20.07.2019 року по 24.03.2020 року з урахуванням сум часткових проплат.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 225 грн 02 коп. - інфляційних втрат за період з серпня 2019 року по березень 2020 року з урахуванням сум часткових проплат.

Пеню у розмірі 5 009 грн 84 коп. позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 19.07.2019 року по 24.03.2020 року з урахуванням сум часткових проплат.

Суд, здійснивши власний розрахунок 3 % річних, інфляційних втрат та пені за Договором поставки № 89 від 18.07.2019 року за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE та не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, встановив, що обґрунтований розмір:

- 3% річних за період з 20.07.2019 року по 24.03.2020 року становить 514 грн 95 коп.;

- інфляційних втрат за період з 01.08.2019 року по 24.03.2020 року становить 427 грн 33 коп.

- пені за період з 20.07.2019 року по 24.03.2020 року становить 5 007 грн 66 коп.

Відтак, вимога позивача до відповідача про стягнення 3 % річних у розмірі 515 грн 42 коп. підлягає частковому задоволенню у розмірі 514 грн 95 коп. У решті позовних вимог в частині стягнення 3 % річних у розмірі 00 грн 47 коп. слід відмовити.

Оскільки позивач просить суд стягнути з відповідача 225 грн 02 коп. - інфляційних втрат, вказаний розмір позовних вимог задовольняється судом у обсязі, в якому просить ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП".

Також, вимога позивача до відповідача про стягнення пені у розмірі 5 009 грн 84 коп. підлягає частковому задоволенню у розмірі 5 007 грн 66 коп. У решті позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 02 грн 18 коп. слід відмовити.

При цьому суд зауважує, що позивачем при визначенні першого дня нарахування пені помилково обрано 19.07.2019 року, хоча потрібно було починати нарахування з наступного дня - 20.07.2019 року.

Також, позивачем нараховано до сплати відповідачу та заявлено до стягнення за порушення термінів оплати 3 064 грн 00 коп. - штрафу.

При цьому у позовній заяві позивач вказує, що оскільки сума простроченої заборгованості станом на 19.07.2019 року становила 30 064 грн. 00 коп., то сума штрафу відповідно до п. 13.3. Договору на думку позивача становить 3 064 грн 00 коп.

Судом встановлено, що пунктом 13.3. Договору, зокрема, сторони погодили, що при простроченні оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від суми простроченої заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару за Договором, судом встановлено наступне.

Позивач невірно здійснив розрахунок 10 відсотків від суми простроченої заборгованості станом на 19.07.2019 року.

Дата прострочення платежу невірно трактується позивачем, оскільки позивачем при визначенні першого дня нарахування штрафу помилково обрано 19.07.2019 року, хоча потрібно було починати нарахування з наступного дня - 20.07.2019 року.

Проте незважаючи на вказане, внаслідок невиконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати вартості товару, станом на 20.07.2019 року основна заборгованість відповідача становила 30 064 грн. 00 коп.

Відтак, підлягає задоволенню вимога позивача про застосування п. 13.3. Договору та стягненню з відповідача штрафу у розмірі 10 (десяти) відсотків від суми простроченої заборгованості.

Однак, 10 відсотків від суми заборгованості 30 064 грн. 00 коп. відповідно буде 3006 грн 40 коп., а не 3 064 грн 00 коп., як зазначає позивач.

Відтак, господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимоги позивача про стягнення штрафу та відповідно стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 3006 грн 40 коп., тобто 10 % від суми простроченої заборгованості у сумі 30 064 грн. 00 коп.

У решті позовних вимог про стягнення штрафу в сумі 57 грн 60 коп. слід відмовити.

При цьому суд керувався тим, що в даному випадку порушення умов договору зі сторони відповідача полягає у неповній та несвоєчасній оплаті продукції.

Судом надано оцінку обставинам щодо ступеню виконання зобов`язань за Договором, що в свою чергу має істотне значення при визначенні виду порушення.

При нарахуванні штрафних санкцій має враховано ступінь невиконання зобов`язання боржником за товарно-транспортною накладною № Р1744 від 19.07.2019 року.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21.01.1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд наголошує на недопустимості порушення одного з основоположних принципів правосуддя, що його було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 року - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

Суд зауважує, що ст. 91 ГПК України встановлює право, а не обов`язок суду оглядати оригінали доказів, копії яких надані учасником справи.

За результатами з`ясування обставин, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які долучено до матеріалів справи із наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме: задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача 33 818 грн 03 коп. (з яких - 25 064 грн 00 коп. - основний борг, 225 грн 02 коп. - інфляційні втрати, 514 грн 95 коп. - 3 % річних, 3 006 грн 40 коп. - штраф 10 % та 5 007 грн 66 коп. - пеня.).

У решті позовних вимог в частині стягнення 3 % річних у розмірі 00 грн 47 коп., пені у розмірі 02 грн 18 коп. та штрафу у розмірі 57 грн 60 коп. слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору у сумі 2 102 грн 00 коп.

ДП "КОЛКІВСЬКИЙ ЛІСГОСП" до позовної заяви долучив платіжне доручення № 2835 від 27.03.2020 року, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 2 102 грн 00 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Предметом спору було стягнути з відповідача 33 878 грн 28 коп. (з яких - 25 064 грн 00 коп. - основний борг, 225 грн 02 коп. - інфляційні втрати, 515 грн 42 коп. - 3 % річних, 3 064 грн 00 коп. - штраф 10 % та 5 009 грн 84 коп. - пеня.).

На підставі п. 2 ч. 1 с. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2 102 грн. 00 коп.

Відтак, за подання даної позовної заяви судовий збір підлягав сплаті у розмірі 2 102 грн 00 коп.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 33 818 грн 03 коп. (з яких - 25 064 грн 00 коп. - основний борг, 225 грн 02 коп. - інфляційні втрати, 514 грн 95 коп. - 3 % річних, 3 006 грн 40 коп. - штраф 10 % та 5 007 грн 66 коп. - пеня.), то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 2 098 грн 26 коп., який покладається на відповідача за позовом, а 03 грн 74 коп. залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мельника Василя Степановича ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Колківське лісове господарство" (44661, Волинська обл., Маневицький район, смт. Колки, вул. Центральна, буд.1, ) 33 818 (тридцять три тисячі вісімсот вісімнадцять) грн 03 коп. (з яких - 25 064 (двадцять п`ять тисяч шістдесят чотири) грн 00 коп. - основний борг, 225 (двісті двадцять п`ять) грн 02 коп. - інфляційні втрати, 514 (п`ятсот чотирнадцять) грн 95 коп. - 3 % річних, 3 006 (три тисячі шість) грн 40 коп. - штраф 10 % та 5 007 (п`ять тисяч сім) грн 66 коп. - пеня).

3. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних у розмірі 00 грн 47 коп., пені у розмірі 02 грн 18 коп. та штрафу у розмірі 57 грн 60 коп.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мельника Василя Степановича ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Колківське лісове господарство" (44661, Волинська обл., Маневицький район, смт. Колки, вул. Центральна, буд. 1, ) 2 098 (дві тисячі дев`яносто вісім) грн 26 коп. судового збору.

5. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), внесено зміни в тому числі до Господарського процесуального кодексу України, зокрема, розділ X "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 24.06.2020 року.

Суддя Заголдна Я.В.