УХВАЛА

16 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/17317/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Багай Н. О., Дроботової Т. Б.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство "Укрнафта"

представник позивача - Сєров Є. І., адвокат

відповідач - Державне агентство резерву України

представник відповідача - Михайлець О. В., на засадах самопредставництва

третя особа-1 - Міністерство фінансів України

представник третьої особи-1 - не з`явився

третя особа-2 - Міністерство аграрної політики та продовольства України

представник третьої особи-2 - не з`явився

розглянув матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019 у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до Державного агентства резерву України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерства фінансів України та Міністерства аграрної політики та промисловості України

про стягнення 493 578 009,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2017 Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - Позивач, Товариство) звернулося до Державного агентства резерву України (далі - Відповідач, Держрезерв), треті особи - Міністерство фінансів України (далі - Третя особа-1, Мінфін) та Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Третя особа-2, Міністерство) з позовом про стягнення 159 630 814,71 грн збитків від інфляції, 326 140 473,66 грн пені, 7 806 720,73 грн 3 % річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог № 10/2369 від 06.12.2017).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2018 касаційні скарги Позивача та Відповідача задоволено частково; скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018; справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

11.03.2019 Господарський суд міста Києва рішенням, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019, позов задовольнив частково; стягнув з Відповідача на користь Позивача 77 602 826, 84 грн інфляційних втрат, 7 806 720, 73 грн 3 % річних; в частині вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені у розмірі 326 140 473,66 грн та втрат від інфляції у розмірі 82 027 987,87 грн відмовив.

Судові рішення мотивовані тим, що правопорушення Відповідача є триваючим, до правовідносин сторін застосовуються норми ЦК України, а щодо застосування позовної давності за заявою сторони - лише в частині вимог, строк позовної давності за якими не сплив до 01.01.2004, тобто дня набрання чинності ЦК України. Отже, щодо зобов`язання зі сплати втрат від інфляції застосовується загальний трирічний строк позовної давності, тому, з урахуванням заявлених періодів, підлягає стягненню у сумі 77 602 826,84 грн з жовтня 2014 року по жовтень 2017 року. Суди встановили, що Позивач не звертався з вимогою про стягнення з Відповідача компенсаційних виплат у розмірі 3 % річних в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", тому визнав відсутніми підстави для задоволення вимог про стягнення втрат від інфляції як компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду.

Також суди дійшли висновку про те, що вимоги про стягнення пені за період до набрання чинності ЦК України та Господарським кодексом України (далі - ГК України) не підлягають задоволенню, оскільки до них застосовуються вимоги ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), положеннями якого було передбачено застосування позовної давності без заяви сторони, за фактом пропуску відповідного строку. Нарахування пені за порушення умов Генеральної угоди у період з 29.09.2000 по 06.12.2017 є необґрунтованим в силу вимог частини шостої статті 232 ГК України, так і ЦК УРСР про застосування скороченого строку позовної давності.

У поданій касаційній скарзі Позивач просить скасувати прийняті у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, змінити резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019, виклавши її в іншій редакції, - про задоволення позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, Позивач послався на те, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 267 ЦК України, оскільки заяву про застосування строку позовної давності Відповідач подав з порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), отже суд першої інстанції неправомірно прийняв цю заяву до розгляду, що також свідчить про порушення судом принципів рівності та змагальності учасників справи.

Скаржник вважає, що строк позовної давності не підлягає застосуванню до вимог щодо компенсації збитків від інфляції, оскільки, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, принцип адекватної компенсації, який є частиною статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, а також статті 13 Конвенції, має переважну силу над положеннями національного законодавства щодо позовної давності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та статтею 13 Конвенції встановлено інші правила ніж ті, що передбачені статтею 257 ЦК України, тому, в силу частини восьмої статті 11 ГПК України, повинні застосовуватися положення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, а також статті 13 Конвенції, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Також Позивач послався на те, що за принципом рівності, закріпленим у статті 129 Конституції України, якщо норма закону захищає одну сторону (учасника судового процесу), то повинна захищати також і іншу сторону, тому позовна давність не повинна застосовуватися на вимоги щодо стягнення з Держрезерву пені на підставі статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України.

На думку Позивача суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували частину шосту статті 232 ГК України, оскільки відповідно до частини чотирнадцятої статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" пеня нараховується за кожний день прострочення, тобто Законом встановлено інший порядок, ніж передбачено частиною шостою статті 231 ГК України, тому пеня має нараховуватися за весь період прострочення.

Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019; призначено справу до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 11.02.2020 справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Великої Палати від 17.03.2020 з окремою думкою судді справу повернуто на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23.04.2020 касаційну скаргу Позивача прийнято до розгляду та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 26.05.2020.

Ухвалою Верховного Суду від 26.05.2020 розгляд справи відкладено на 16.06.2020.

Розглядаючи касаційну скаргу, Суд з`ясував, що Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів розглядалася справа № 910/14310/18 за позовом Приватного акціонерного товариства "Укрнафта" до Державного агентства резерву України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерства фінансів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України про стягнення 32 460 703, 73 грн.

Залишаючи без змін прийняті у вказаній справі рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019, Верховний Суд виходив з обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про те, що оскільки Державне агентство резерву є суб`єктом господарювання, яке належить до державного сектору економіки, та порушило строки оплати грошового зобов`язання за Генеральною угодою №28/552 від 29.12.1998 та Угодою № 28/2 від 15.01.1999 і не виконало рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 про стягнення відповідної заборгованості, то несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, що діяла в період, за який сплачується пеня - на підставі пунктів 14, 16 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Разом з цим, колегія суддів зазначила, що відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. За змістом частини чотирнадцятої статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" не вбачається встановлення іншого строку, ніж визначено наведеним положенням. Водночас вказівка на те, що пеня нараховується за кожний день прострочення, не є встановленням іншого строку, ніж визначено частиною шостою статті 232 ГК України, з огляду на те, що Законом України "Про державний матеріальний резерв" не визначено строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання ані у роках, ані у місяцях; також не встановлено і терміну, що визначався б календарною датою, до якої розраховується пеня або вказівкою на подію, яка має неминуче настати відповідно до статей 251, 252 ЦК України. З огляду на це Суд відхилив доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини чотирнадцятої статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" і частини шостої статті 232 ГК України та дійшов висновку про те, що позивач у цій справі заявив вимогу про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за Генеральною угодою №28/552 від 29.12.1998 та Угодою №28/2 від 15.01.1999 за період, що перевищує шість місяців з дня, коли таке зобов`язання мало бути виконано, тому визнав правомірними висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо існування підстав для відмови у задоволенні позову у цій частині.

Розглядаючи цю справу № 910/17317/17, Суд вважає за необхідне відступити від зазначених висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 20.08.2019 у справі № 910/14310/18.

Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

З огляду на викладене справа № 910/17317/17 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Також від Позивача надійшло клопотання, в якому він просить звернутися до ЄСПЛ щодо надання консультативного висновку з питань, які стосуються тлумачення і застосування у цій справі статті 6 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1 до неї, посилаючись на те, що, відповідно до пункту 1 Протоколу № 16 до Конвенції вищі судові установи Високої Договірної Сторони можуть звертатися до ЄСПЛ щодо надання консультативних висновків з принципових питань, які стосуються тлумачення або застосування прав і свобод, визначених Конвенцією або протоколами до неї. При цьому найвищим судом, визначеним для цілей пункту 1 статті 1 цього Протоколу є Верховний Суд.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 16 до Конвенції, який Верховна Рада України ратифікувала Законом від 05.10.2017 № 2156-VIII, вищі судові установи Високої Договірної Сторони, як визначено відповідно до статті 10, можуть звертатися до ЄСПЛ щодо надання консультативних висновків з принципових питань, які стосуються тлумачення або застосування прав і свобод, визначених Конвенцією або протоколами до неї. Суд та судова установа, яка звертається із запитом, може отримати консультативний висновок лише у тому випадку, якщо справа перебуває у його провадженні. Суд та судова установа, яка звертається із запитом, зазначає причини свого запиту і надає інформацію щодо відповідних юридичних та фактичних обставин справи, яка перебуває у провадженні.

Водночас, розглядаючи справу, Верховний Суд не вбачає підстав, передбачених наведеними положеннями законодавства, для звернення до ЄСПЛ щодо надання консультативних висновків з питань тлумачення і застосування статті 6 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1 до неї у цій справі, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання має бути відмовлено.

Керуючись статтями 234, 235, 294, 302 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про звернення до Європейського суду з прав людини щодо надання консультативного висновку з питань, які стосуються тлумачення і застосування у цій справі статті 6 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1 до неї.

2. Справу № 910/17317/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Державного агентства резерву України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерства фінансів України та Міністерства аграрної політики та промисловості України про стягнення 493 578 009,10 грн передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Н. О. Багай

Т. Б. Дроботова