ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2020 року м. Дніпро Справа № 908/2257/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач),

судді Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.

секретар Саланжій Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну

скаргу Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд"

на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019 року (повний текст складено 12.12.2019 року)

у справі № 908/2257/19 (суддя Смірнов О.Г., м. Запоріжжя)

за позовом Бердянської міської ради, м. Бердянськ Запорізької області

до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд", м. Бердянськ Запорізької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України, м. Київ

про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Бердянська міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019 року позовні вимоги задоволено; зобов'язано відповідача передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради гуртожиток по вул. Свободи, буд. 60 у розмірі 277/600 часток; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що з урахуванням цілей прийняття Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська обумовлена саме забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, а отже, припинення права власності відповідача на об'єкт нерухомого майна не порушує приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання у даному випадку справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

- рішення суду першої інстанції, на думку скаржника, є необґрунтованим, незаконним, невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Оскаржуване рішення винесено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушує права власника, гарантовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколами до неї, які є складовою частиною національного законодавства України;

- в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази на підтвердження наявності перемов та відмови власника від передачі до комунальної власності гуртожитку. Рішення місцевого господарського суду не містить правової оцінки даному факту. Також, позивач не довів доказів факту направлення відповідачу листа від 28.12.2017 року за № 01-8297/41 та рішення виконкому Бердянської міської ради від 22.12.2017 року. Судом не було враховано, що при відсутності у відповідача вказаних документів, останній не міг винести питання щодо гуртожитків на загальні збори Товариства;

- факт направлення позивачем листа відповідачу, не встановлює факту волевиявлення власника щодо згоди або відмови від передачі в комунальну власність спірного гуртожитку;

- в порушення вимог статей 3, 14, 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців будинків" в матеріалах справи відсутні докази щодо передачі спірного гуртожитку у власність територіальної громади відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад;

- згідно матеріалів справи відповідач є власником гуртожитку і його згоду на передачу гуртожитку у власність територіальної громади ніхто не питав, при цьому питання компенсації вартості передачі гуртожитків у комунальну власність не розглядалося позивачем. Так, відповідно до норм чинного законодавства передачі гуртожитку на безкомпенсаційній основі територіальній громаді має передувати рішення власника (його згода), а не згода місцевої ради. Разом з тим, за згодою місцевої ради, якій передує подання власника гуртожитку, здійснюється передача гуртожитку до територіальної громади на компенсаційній основі за умови попередньої повної компенсації;

- передбачена частиною 4 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" можливість прийняття судом рішення про передачу гуртожитку у комунальну власність не означає можливості такої передачі без законних підстав;

- суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки факту не прийнятої на відповідний період цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Також судом не було надано оцінки відсутності зазначеної програми на поточний рік та відсутності врегульованих строків прийняття зазначених гуртожитків до комунальної власності;

- місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що Законами України "Про Державний бюджет на 2019 та 2020 роки" та рішенням Бердянської міської ради "Про міський бюджет на 2019 та 2020 роки" кошти на реалізацію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад не передбачені. Оскільки гуртожиток є власністю відповідача, а позивачу, як органу місцевого самоврядування, не виділено коштів із державного бюджету на передачу гуртожитків у власність територіальних громад, суд не може брати на себе повноважень органу місцевого самоврядування, тому позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню;

- позивачем не надано до суду доказів у встановленому ГПК України порядку в чому саме полягає порушення відповідачем державних та суспільних прав та інтересів, як і майнових інтересів мешканців спірного гуртожитку та позивача. Також позивачем не надано суду доказів звернення мешканців спірного гуртожитку до позивача з проханням надати їм допомогу у безоплатній приватизації кімнат у гуртожитку за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, буд. 60 на момент звернення з позовом до суду;

- місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні неправомірно посилався на статтю 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

В доповненнях до апеляційної скарги відповідач посилається також на наступне:

- фактично надана суду довіреність на підтвердження повноважень з представництва інтересів позивача не містить інформації щодо надання позивачем повноважень на представництво в суді адвокату у справі № 908/2257/19 за позовом Бердянської міської ради від 06.09.2019 року № 01-2117/48-1 до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд", третя особа - Фонд державного майна України про передачу гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська. Також в довіреності відсутнє посилання на договір № б/н від 27.09.2019 року, який зазначений в ордері на надання правової допомоги серія ЗП № 125652. Суд першої інстанції, на думку відповідача, порушив вимоги статей 13, 73, 76-78 ГПК України та не виконав вимоги частини 2 статті 86 ГПК України щодо оцінки достовірності, допустимості при перевірці наявності повноважень і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності;

- під час винесення оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права (статті 2, 13, 19, 60, 73, 74, 76-80, 86, 91, 239 ГПК України) та норми матеріального права (частину 1 статті 317, частину 1 статті 319, частини 1, 3 статті 321, статтю 346 ЦК України, статті 3, 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", Закони України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", статтю 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", статті 1, 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), неоднозначно трактовано статтю 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, надано довільне трактування Конституції України щодо статей 41, 47, проігноровано рішення суду, що мають преюдиційне значення при вирішенні справи № 908/2257/19.

2.2. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Позивач посилається на те, що правомірність набуття у власність спірного гуртожитку не оскаржувалась, всі процеси набуття спірного майна відбувались в рамках приватизації. Звертає увагу на те, що у зв'язку із набуттям ЗАТ "Бердянськбуд" майна у процесі приватизації, ФДМУ 23.04.1995 року затверджено Перелік житлових будинків, нежитлових будівель і споруд, що є власністю ЗАТ "Бердянськбуд" (договір купівлі-продажу від 23.06.1993 року). Саме на підставі цього Переліку та договору купівлі-продажу від 23.06.1993 виконавчий комітет Бердянської міської ради прийняв рішення № 5 від 10.01.2002 року про оформлення права власності на спірне майно. Таким чином, саме Перелік, наданий ФДМУ став підставою реєстрації права власності за ЗАТ "Бердянськбуд". Зазначене підтверджується змістом постанови Вищого господарського суду України від 23.06.2011 року у справі № 8/25д/09 "У 2002-2003 роках виконавчим комітетом Бердянської міської ради, виходячи з договору купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-119 від 23.06.1993 року та Переліку об'єктів, які є власністю ЗАТ "Бердянськбуд" були прийняті рішення про оформлення права власності та видані свідоцтва про право власності…". Враховуючи положення Закону України "Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків" Бердянською міською радою було прийнято рішення № 3 від 22.12.2017 року, згідно з пунктом 6 якого міська рада вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади гуртожитки, в тому числі за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, буд. 60. З відповідачем мали місце переговори щодо передачі гуртожитку у комунальну власність. Листом від 28.12.2017 року № 01-8297/41 Бердянська міська рада звернулась до відповідача стосовно прийняття рішення про передачу гуртожитку до комунальної власності територіальної громади (копія чеку - доказу направлення листа міститься в матеріалах справи). На початку розгляду даної справи відповідач заявив про відмову в урегулюванні спору шляхом укладення мирової угоди, не заявляв про врегулювання спору за участю судді. Своїми діями відповідач підтверджує відмову від передання гуртожитку в комунальну власність. Позивач вважає, що задоволення конституційного права на житло громадян, що проживають у гуртожитках, в умовах неможливості його задоволення в процедурі безоплатної приватизації є більш ніж суттєвою обставиною та підставою подання позову для забезпечення саме суспільного інтересу.

На момент прийняття Бердянською міською радою рішення № 3 від 22.12.2017 року не було діючої на відповідний період Загальнодержавної програми передачі гуртожитків. На момент подання позовної заяви до суду та час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції була відсутня затверджена Загальнодержавна цільова програма передачі гуртожитків у власність територіальних громад. 11.09.2018 року набуло чинності лише розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 578-р "Про схвалення концепції Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки".

Зміст постанови Вищого господарського суду України у справі № 2/500/5276/11, на думку позивача, жодним чином не підтверджує доводи апеляційної скарги в частині відсутності факту набуття спірного майна саме в процедурі приватизації та не спростовують правові підстави/обставини подання позову Бердянською міською радою.

Матеріали даної справи містять копії окремих звернень мешканців гуртожитку, які підтверджують наявність суспільного інтересу та суспільної необхідності у передачі спірного гуртожитку до комунальної власності.

Позивач звертає увагу, що на початку кожного судового засідання суд першої інстанції встановлював повноваження представників сторін, суду адвокатом позивача надавався оригінал довіреності. Дійсно, судом були зроблені зауваження щодо оформлення ордеру. Вказані зауваження адвокатом не були усунені, оскільки в порядку частини 4 статті 60 Господарського кодексу України, повноваження адвоката можуть підтверджуватися або ордером або довіреністю. В умовах наявності довіреності, ордер на представництво в суді з дотриманням вимог законодавства не оформлювався та повторно суду не надався. Правова позиція, викладена в позовній заяві, була надана до суду за підписом міського голови, а відповідь на відзив - надана за підписом в.о. міського голови - секретаря міської ради О. Холода.

Відповідачем в доповненнях до апеляційної скарги не зазначено які саме документи та в підтвердження яких обставин суд першої інстанції мав витребувати та, що саме ці документи мали доказувати, в умовах наявності рішень, якими вже встановлено юридично значимі факти для вирішення даної справи.

На думку позивача, в судовому провадженні у справі № 908/2257/19 судом не було порушено норми процесуального права. Суд першої інстанції не допускав порушення, які б могли призвести до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, позивач вважає, що для задоволення апеляційної скарги, зміни або скасування оскаржуваного рішення у даній справі жодна з підстав, визначених Господарським процесуальним кодексом України відсутня.

Третя особа наданими їй процесуальними правами не скористалась та не надала суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу не перешкоджає перегляду судового рішення.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2020 відкрито провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 19.02.2020 року.

В судовому засіданні 19.02.2020 року представниками сторін надані пояснення по апеляційній скарзі. В засіданні оголошено перерву до 18.03.2020 року.

Розгляд справи в судовому засіданні 18.03.2020 року не відбувся у зв'язку із запровадженням на території України карантину та встановленням особливого режиму роботи Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2020 року відкладено розгляд справи на період дії особливого режиму роботи Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2020 року розгляд даної справи призначено на 20.05.2020 року.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2020 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.06.2020 року.

В засіданні суду 17.06.2020 року представники позивача надали пояснення по апеляційній скарзі, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та третя особа наданими їм процесуальними правами не скористались та не забезпечили явку в судове засідання своїх повноважних представників, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

На адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про визнання поважною причини неявки в судове засідання представника відповідача та відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із запровадженням на території України карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211.

Клопотання відповідача про відкладення судового розгляду через введення постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року карантинних заходів, апеляційним господарським судом залишається без задоволення з огляду на те, що явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а скаржник не зазначає причин, які безпосередньо перешкоджають його участі у судовому засіданні, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на судове рішення, враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача та третьої особи.

3.2. Розгляд клопотань, заявлених учасниками провадження у справі.

18.02.2020 року на адресу Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у господарській справі № 908/3479/19.

Клопотання мотивовано тим, що ПрАТ "Бердянськбуд" захищаючи свою власність звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Бердянської міської ради про визнання незаконним та скасування пунктів 6, 7, 8 рішення № 3 Бердянської міської ради Запорізької області від 22.12.2017 року. 20.12.2019 року Господарським судом Запорізької області була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі № 908/3479/19. На думку відповідача, обставини, які є предметом дослідження у справі № 908/2257/19 і рішення у даній справі безпосередньо будуть впливати на вирішення спору у господарській справі № 908/2257/19, що унеможливлює на даний час розгляд скарги у даній справі. Відповідач звертає увагу, що при фактичному розгляді господарської справи № 908/3479/19 по суті буде вирішуватись питання щодо обставин та підстав звернення позивача з позовною заявою до відповідача у господарській справі № 908/2257/19.

Колегія суддів, розглядаючи вказане клопотання відповідача, ухвалила залишити його без розгляду з огляду на те, що в засіданні суду 20.05.2020 року представником відповідача було заявлено про відмову від поданого клопотання та можливість розгляду справи незалежно від рішення суду у справі № 908/3479/19, що підтверджується протоколом судового засідання.

3.3. Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Як вбачається із матеріалів справи, 23.06.1993 року між Фондом державного майна України (продавець) та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу державного підприємства.

Згідно з Актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд" від 02.09.1993 року продавець передав, а покупець прийняв викуплену ним частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд".

Перелік житлових будинків, нежитлових будівель та споруд, що належать на праві власності ЗАТ "Бердянськбуд"свідчить, що ЗАТ "Бердянськбуд" належав, зокрема, житловий будинок по вул. Свободи, 60 в м. Бердянську.

Згідно свідоцтва про право власності на будівлю від 11.01.2002 року будівля, розташована по вул. Свободи, 60 у м. Бердянську, належить ЗАТ "Бердянськбуд" на праві колективної власності та складається з основної будівлі "А". Вказане свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 5 від 10.01.2002 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач, як власник гуртожитку за вказаною адресою, рішення про його передачу у власність територіальній громади, не приймав, в зв'язку з чим позивач з посиланням на норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції сторони посилалися на обставини, які встановлені рішеннями судів у справах № 2/5009/5276/11, 8/25д/09, № 20/81, як на підстави своїх вимог і заперечень, відповідно до яких встановлювалися обставини, що мають значення для розгляду справи № 908/2257/19.

Так, як вбачається з рішення Господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 року у справі № 8/25д/09 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", третя особа - Бердянська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.1993 року № КП-119 в частині приватизації 7 гуртожитків, які розташовані за адресами: вул. Свободи, 60, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14, вул. Дюміна, 102 в м. Бердянську та виключення їх вартості зі статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", судом встановлено: "01 квітня 1990 року ТСО "Запорожбуд" за Договором оренди надав в оренду майно треста Бердянськбуд організації орендарів. Відповідно до пункту 1.1.2. Договору після його підписання організація орендарів набула статусу Орендного підприємства Бердянськбуд.

07 квітня 1993 року Наказом ФДМУ № 152-ПК "Про створення комісії з приватизації" затверджена комісія з приватизації державного майна, взятого в оренду організацією орендарів Бердянськбуд.

15 червня 1993 року Головою ФДМУ затверджений План приватизації орендного підприємства Бердянськбуд. В пункті 3.8. Плану зазначено, що приватизації підлягає все орендоване майно.

16 червня 1993 року Розпорядженням ФДМУ № 125-РПП затверджено План приватизації частки державного майна, що знаходиться в складі майна орендного підприємства "Бердянськбуд" м. Бердянськ.

Станом на 01 травня 1993 року складена Відомість залишкової вартості основних засобів по ОП Бердянськбуд, відповідно до якої в розділі "ЖКК", зокрема, пункту 29, була визначена залишкова вартість гуртожитків по вул. Свободи, 60 в розмірі 601 308,76 руб. (с. 10, п. 29).

16 червня 1993 року Розпорядженням ФДМУ № 124-РОМ затверджений Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Згідно даного акту у вартість цілісного майнового комплексу ввійшла вартість спірних гуртожитків. Вказаний акт затверджений Головою ФДМУ 18 червня 1993 року.

23 червня 1993 року між ФДМУ та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" укладений Договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого організація орендарів купила державне майно цілісного майнового комплексу.

09 вересня 1993 року Актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд" Покупець прийняв згідно відомості інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Так, в Перелік жилих будинків, нежилих будівель та споруд включено гуртожиток по вул. Свободи, 60, гуртожиток по вул. Червона, 16, гуртожиток по вул. Червона, 20, вул. Дюміна, 102, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14.

Судом встановлено, що за оспорюваним договором купівлі-продажу, укладеним 23.06.1993 року Фондом державного майна України та організацією орендарів орендного підприємства Бердянськбуд, Фонд передав, а організація орендарів придбала державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд відповідно до договору оренди від 01.04.1990 року та додаткової угоди до цього договору від 17.11.1992 року. Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.03.2005 року у справі № 20/81 визнано недійсним пункт 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ "Бердянськбуд" з дати його реєстрації виконавчим комітетом Бердянської міської ради № 572 від 24.12.1997 року. Згідно мотивувальної частини рішення (яке не оскаржено та набрало чинності) відповідно з пунктом 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ "Бердянськбуд", ЗАТ є правонаступником утвореного в 1960 році державного будівельно-монтажного тресту Бердянськбуд, в 1990 році утвореного на його базі орендного підприємства Бердянськбуд. Матеріалами справи встановлено, що на момент реєстрації нової редакції Статуту ЗАТ "Бердянськбуд" було відсутнє правонаступництво, зазначене в пункті 3.1 розділу 3 Статуту. Таким чином, особа, що не була стороною угоди ЗАТ "Бердянськбуд", та не є згідно рішення суду правонаступником сторони оспорюваної угоди (організації орендарів), не є належним відповідачем у спорі про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині приватизації гуртожитків."

Разом з тим встановлено, що "У вирішенні спору в даній частині при наданні оцінки доводам позивача про відсутність у ЗАТ "Бердянськбуд" правових підстав на володіння спірним майном (гуртожитками) суд виходить із наступного:

Правове регулювання орендних відносин у державі пройшло в декілька етапів. У перший період розвитку оренди (1989-1991 роках) і регулювання здійснювалось згідно з основами законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду. В зазначений час договори оренди укладались колективами орендних підприємств.

У Законі України "Про приватизацію майна державних підприємств", прийнятому 04.03.1992 року зазначалось, що викуп державного майна, договір оренди якого укладено з правом його викупу, провадиться відповідно до Закону України Про оренду майна державних підприємств та організацій". До основних положень цього Закону були віднесені, зокрема: 1) об`єктом оренди можуть бути цілісні майнові комплекси державних підприємств, організацій або їх структурних підрозділів; 2) орендарями можуть бути організації орендарів, створені членами Трудового колективу державного підприємства, громадяни і юридичні особи (стаття 9 Закону). Однак лише при відсутності заяви організації орендарів усі інші фізичні та юридичні особи можуть реалізувати право на оренду (пункт 3 статті 10 Закону).

Згідно діючого на той час законодавства при передачі майна в оренду утворюються дві юридичні особи - організація орендарів (або товариство покупців) і орендне підприємство. Якщо організація орендарів укладає договори оренди цілісного майнового комплексу, володіє правом власності на вироблену на основі цього майна продукцію і є суб`єктом приватизації орендованого майна, то орендне підприємство користується цим майном, виробляє продукцію, сплачує орендну плату і є правонаступником державного підприємства, оскільки останнє у разі створення організації орендарів набуває нового правового статусу. Коли організація орендарів викупає орендоване майно, то фактично воно передається створеному нею орендному підприємству, бо сама організація орендарів після викупу ліквідується.

Таку правову позицію було втілено у пункті. 2.2.5 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого Наказом ФДМУ від 04.02.1993 року № 56, а саме: з метою подальшої господарської діяльності товариство покупців обирає організаційно правову форму згідно з чинним законодавством та протягом строку, встановленого в договір купівлі продажу, створює і реєструє суб`єкт підприємництва. З моменту реєстрації суб`єкта підприємництва товариство покупців припиняє свою діяльність.

Як свідчать вивчені матеріали, предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є цілісний майновий комплекс орендного підприємства Бердянськбуд, який був предметом договору оренди від 01.04.1990 року, та згідно акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ОП "Бердянськбуд" (затвердженого Розпорядженням ФДМ України від 16.06.1993 року № 124-РОМ) та плану приватизації ОП "Бердянськбуд", викуплений організацією орендарів, в тому числі гуртожитки.

Рішенням виконкому Бердянської міської ради народних депутатів № 366 від 08.07.1993 року Орендне підприємство "Бердянськбуд" перереєстровано у Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд".

За актом приймання-передачі від 22.12.1993 року організація орендарів Орендного підприємства "Бердянськбуд" на підставі рішення засновників ЗАТ "Бердянськбуд" № 39 від 02.07.1993 року, засновницького договору від 02.07.1993 року передала товариству "Бердянськбуд" колективне майно, придбане у ФДМ України згідно договору купівлі-продажу № КП-119 від 17.07.1993 року та свідоцтва про право власності № П-130 від 22.12.1993 року, вартість якого визначена у 71 115,7 тис. крб.

Тобто, спірне майно - гуртожитки за зазначеними адресами, набуто ЗАТ "Бердянськбуд" з підстав, передбачених законом".

Також зазначено, що: "Що стосується самого факту включення будівель гуртожитків до майна цілісного майнового комплексу, що був предметом оренди, а згодом предметом договору купівлі-продажу, суд не знаходить його таким, що суперечив законодавству, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно Примірного положення про гуртожитки (затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року № 208) гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Порядок виселення з гуртожитку встановлений пунктом 40 Положення, а саме: сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, оскільки гуртожитки використовувались як тимчасове житло, виключно для проживання робітників підприємства, мали спеціальний статус надання у користування та виселення, у період відсутності певних нормативних актів (1990-1995 роки), гуртожитки згідно чинного законодавства включалися до майна цілісного майнового комплексу державного підприємства".

Вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2011 року. Вищий господарський суд України в постанові від 23.06.2011 року, зокрема, зазначив, що "суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № КП-119 від 23.06.1993 року щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено. Крім того, як правомірно зазначив суд першої інстанції, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в тому числі гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства".

Під час перегляду рішення суду першої інстанції у справі № 8/25д/09 Вищим господарським судом України було встановлено, що ЗАТ "Бердянськбуд" є правонаступником прав і обов`язків орендаря відповідно до закону, оскільки згідно з частиною 3 статті 17 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, що діяла з 11.06.1993 року по 01.08.1993 року під час реєстрації статуту ЗАТ "Бердянськбуд") з моменту реєстрації Товариства договір оренди вважається розірваним, діяльність підприємства, створеного на базі орендованого майна, або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який орендує майно, припиняється, товариство стає правонаступником прав і обов`язків орендаря.

Разом з тим, згідно пункту 2.1. Статуту зазначено що Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" є повним правонаступником Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" створеного на підставі рішення засновників 02.07.1993 року (протокол № 39) на базі Орендного підприємства "Бердянськбуд" організацією орендарів на підставі договору купівлі-продажу № КП-119 від 23 червня 1993 року з Фондом держмайна України цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд".

В подальшому, рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.10.2011 року у справі № 2/5009/52767/11 відмовлено у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" про зобов`язання передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянська згідно акту прийому-передачі, зокрема, гуртожиток по вул. Свободи, 60 в м. Бердянську в розмірі 289/600 частки.

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено: "В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що зазначені гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного майна" та належать до державної власності, що підтверджується свідоцтвами про право власності. Вказує, що відповідно до пункту 2 статті 4, частини 4 статті 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", абзацу 2 пункту 3, пункту 8 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 року № 891, передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за наявності згоди відповідних рад, передача проводиться разом із зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також технічною документацією на будинок. Розпорядженням голови Бердянської міської ради від 07.04.2011 року № 182-р створена комісія щодо прийняття зазначених гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська. Наказом РВ ФДМУ по Запорізькі області № 325 від 25.05.2011 року зобов`язано ЗАТ "Бердянськбуд", на балансі якого перебувають гуртожитки, здійснити передачу спірних гуртожитків. Однак відповідач не виконав рішення та наказ, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Предметом позову в даній справі є вимоги Фонду державного майна України про зобов`язання ЗАТ "Бердянськбуд" передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянська згідно акту прийому-передачі гуртожитки по вул. Червоній, 16, вул. Кірова, 72 в розмірі 1923/3500 частки, вул. Кірова, 74 в розмірі 8999/15200 частки, вул. Свободи, 60 в розмірі 289/600 частки, вул. Дюміна, 102 в розмірі 499/2600 часток в м. Бердянськ Запорізької області, а також зобов`язання Бердянської міської ради Запорізької області прийняти зазначені гуртожитки (у визначених частках) у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська згідно акту прийому-передачі.

Право власності держави в особі Фонду державного майна України на гуртожитки, що є предметом даного позову (у визначених частках), було зареєстровано на підставі постанови від 08.06.2010 року та ухвали від 16.08.2010 року Запорізького апеляційного господарського суду, та посвідчувалося свідоцтвами про державну реєстрацію прав від 11.10.2010 року.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 08.06.2010 року у справі № 8/25д/09, на підставі якої була проведена реєстрація, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2011 року та залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Бердянської міської ради - про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-119 від 23.06.1993 року в частині приватизації 7 гуртожитків по вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Свободи, 60, вул. Дюміна, 102, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Франка 14 у м. Бердянську, виключення їх вартості зі статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою в особі Фонду державного майна України.

На підставі постанови Вищого господарського суду України від 23.06.2011 року Комунальне підприємство з технічної інвентаризації Бердянської міської ради скасувало реєстрацію права власності держави на гуртожитки: у частці 289/600 будівлі по вул. Червоній, 16, у частці 8999/15200 будівлі по вул. Кирова, 74, у частці 1923/3500 будівлі по вул. Кирова, 72, у частці 499/2600 будівлі по вул. Дюміна, 102, та поновило запис про реєстрацію права власності за ЗАТ "Бердянськбуд" на вказані частини гуртожитків. Зазначені обставини підтверджуються листом від 29.08.2011 року № 1129 Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради".

Вказане рішення залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.12.2011 року та постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2012 року. Так, переглядаючи вказане рішення, суд касаційної інстанції у своїй постанові встановив, що враховуючи приписи законодавства України, які діяли на момент приватизації підприємства відповідача, колегія підтримує висновки судів попередніх інстанцій, що гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Крім того, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність набуття відповідачем права власності на спірні гуртожитки. При цьому, колегія звертає увагу на те, що приватизація Орендного підприємства "Бердянськбуд" відбувалась на підставі діючого на момент приватизації (1993 рік) законодавства, шляхом викупу, що спростовує доводи скаржників, викладені в касаційних скаргах".

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 08.04.2019 року гуртожиток, розташований за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, 60 на праві спільної приватної власності належить ЗАТ "Бердянськбуд" в розмірі 277/600 часток.

Матеріали справи містять колективне звернення в комітет з питань правосуддя Верховної Ради України від 01.09.2010 року мешканців гуртожитків ЗАТ "Бердянськбуд", в тому числі за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, 60, в якому мешканці скаржаться на зловживання правами власника гуртожитку, створення несприятливих умов для проживання.

Також мешканці гуртожитків ЗАТ "Бердянськбуд" звертались з колективним зверненням до спікера Верховної Ради народного депутата Литвина В.М.

Матеріалами справи підтверджується наявність колективного звернення до Бердянської міської ради мешканців гуртожитку ПрАТ "Бердянськбуд", розташованого у м. Бердянську по вул. Свободи, 60 щодо аварійного стану даху.

22.12.2017 року рішенням № 3 Бердянської міської ради VІІ скликання (37 сесія) було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки у м. Бердянську, зокрема гуртожиток, розташований за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, 60.

Листом від 28.12.2017 року № 01-8297/41 Бердянська міська рада звернулась до ПрАТ "Бердянськбуд" "Про передачу гуртожитків до комунальної власності", в якому просила розглянути питання передачі до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська гуртожитку, що розташований по вул. Свободи, 60 (у розмірах тих частин, що залишилися). У вказаному листі міська рада звернула увагу на те, що у випадку відсутності згоди власника міська рада буде ініціювати вирішення вказаного питання в судовому порядку.

Відповідь на вказаний лист Бердянської міської ради відповідач не надав.

Оскільки відповідач не вчиняє дій із передачі частини гуртожитку, що складає 277/600 часток у комунальну власність, позивач звернувся із позовом у цій справі.

3.4. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (частина 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4). У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина 5).

Спір у даній справі стосується передачі у комунальну власність гуртожитку, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Як вбачається із матеріалів справи, обставини набуття у власність Закритим акціонерним товариством "Бердянськбуд" спірного гуртожитку вже досліджувались судами.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, регулює Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (надалі - Закон).

За змістом частин 3, 4 статті 1 цього Закону сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, за винятком гуртожитків, що перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ). Разом із цим дія Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Згідно з положеннями статті 1-1 Закону для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

2) гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом;

7) житловий комплекс гуртожитку - гуртожиток як цілісний об'єкт нерухомого майна (будівля гуртожитку та/або його частини, його мережі, відведена під ним земельна ділянка, його прибудинкова територія та розташовані на ній будівлі і споруди, необхідні для утримання та обслуговування гуртожитку за прямим цільовим призначенням - для проживання мешканців).

У відповідності до частини 1 статті 3 Закону забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону здійснюється з дотриманням таких підходів:

1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад;

2) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;

3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону;

4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;

5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, яку передано в користування державне майно, або суд.

Таким чином, серед винятків, на які не поширюється дія цього Закону, відсутні об'єкти права державної власності (гуртожитки), які були безоплатно включені до статутних фондів організацій, створених у процесі приватизації.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

З урахуванням встановлених судами фактів під час розгляду справ № 8/25д/09 та 2/5009/52767/11 щодо обставин та підстав створення Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", набуття ним у власність спірного гуртожитку шляхом викупу, на підставі діючого на момент приватизації (1993 рік) законодавства, зокрема приписів Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затверджених наказом Фонду державного майна України від 04.02.1993 року № 56, Декрету Кабінету міністрів України "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду" від 20.05.1993 року № 57-93, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд" було створено в процесі приватизації державного майна.

Виходячи з положень Закону гуртожиток, який увійшов до статутного капіталу відповідача в процесі приватизації підлягає передачі у власність територіальної громади, у тому числі за рішенням суду.

Розглядаючи дану справу, місцевий господарський суд виходив, зокрема, із того, що дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" поширюється на майно державної форми власності (гуртожитки), які увійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, а отже і на правовідносини, які виникли у даній справі.

Водночас, ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності").

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону гуртожитки (як об'єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Частина 3 статті 14 Закону встановлює, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1. На безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2. На частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3. На компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Таким чином у зазначеному Законі диференційовано форми такої передачі (безкомпенсаційна, частково-компенсаційна, компенсаційна), а також частково врегульовано підстави та порядок такої передачі.

Крім того, відповідно до статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках віднесено:

- прийняття рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону;

- звернення до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини 3 статті 14 цього Закону;

- звернення до суду з позовом про визначення розміру відшкодування власнику гуртожитку за передачу гуртожитку у власність територіальної громади на частково-компенсаційній основі відповідно до цього Закону в меншому розмірі, ніж передбачено пунктом 3 частини 4 статті 14 цього Закону;

Таким чином, для передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради останньою мало бути прийнято відповідне рішення в межах наданих законом повноважень із визначенням способу такої передачі - безоплатного, з частковою чи повною компенсацією.

Як вбачається із матеріалів даної справи, 22.12.2017 року Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення № 3 "Про майнові питання", згідно з пунктом 6 якого, міська рада вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків", зокрема, гуртожитку за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, 60. Пунктом 8 зазначеного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у пункті 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської ради необхідно здійснити претензійно-позовну роботу, направлену на виконання цього рішення.

Бердянська міська рада Запорізької області листом від 28.12.2017 року № 01-8297/41 звернулась до ПрАТ "Бердянськбуд" "Про передачу гуртожитків до комунальної власності", в якому просила розглянути питання передачі до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська гуртожитку, що розташований по вул. Свободи, 60 (у розмірах тих частин, що залишилися). У вказаному листі міська рада зазначила про те, що у випадку відсутності згоди власника міська рада буде ініціювати вирішення вказаного питання в судовому порядку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду оглянула в судовому засіданні 17.06.2020 року оригінал поштової квитанції про направлення листа на адресу відповідача.

Відповідь на вказаний лист Бердянської міської ради відповідач не надав.

Матеріали справи не містять пропозицій відповідача щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі.

Також, відсутні пропозиції щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності і в протоколі розширеного засідання Наглядової ради ПрАТ "Бердянськбуд" від 07.11.2019 року.

Статтею 25-1 Закону визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов'язані з порушенням майновий прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються у судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що відповідач не вчиняв дій по передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська, Бердянська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Бердянська, відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на виконання своїх повноважень і звернулась до суду за захистом порушених прав шляхом примусової передачі 277/600 частин спірної будівлі по вул. Свободи, 60 у м. Бердянську до комунальної власності.

Відповідно до частин 1, 5 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно з частинами 1, 2 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 року у справі № 904/10435/17, від 29.07.2019 року у справі № 927/224/18).

Згідно з положеннями статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства… Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів…

Прийняття судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на які зареєстровано за відповідачем, повинно відбуватись на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 року, "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Одним із важливих елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. При цьому ЄСПЛ вважає, що не існує універсальних правил визначення розміру компенсації й таке питання повинно розглядатися в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх фактичних обставин. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна, але не обов`язково має відповідати його ринковій вартості.

У рішенні у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів".

Доводи відповідача щодо неправомірного порушення його права власності з посиланням на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не приймаються апеляційним судом, оскільки практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов'язаних з "інтересами суспільства" (справа "Прессос Компанія Нав'єра С.А. та інші проти Бельгії", рішення від 20.11.1995 року, № 332). Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу лише за виключних обставин (справа "Україна-Тюмень" проти України, рішення від 22.11.2007 року).

Також, рішення ЄСПЛ завжди є індивідуальним і всі правові аргументи (правові позиції), що в певному контексті є обов'язковими в інших умовах можуть бути лише додатковим способом тлумачення, тобто, є обмеження прецедентності рішення та закладені вони у самому предметі судового розгляду.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Бердянською міською радою, як позивачем у справі, було дотримано встановлений законом порядок передачі гуртожитків, зокрема, щодо прийняття рішення, яким фактично надано згоду прийняти до комунальної власності спірний гуртожиток, та звернення до відповідача для вирішення питання щодо такої передачі.

Підставою для звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом стало порушення прав громадян, які звертались до Бердянської міської ради з колективними заявами, як мешканці спірного гуртожитку. Так, матеріали справи містять колективне звернення в комітет з питань правосуддя Верховної Ради України від 01.09.2010 року мешканців гуртожитків ЗАТ "Бердянськбуд", в тому числі за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, 60, в якому мешканці скаржаться на зловживання правами власника гуртожитку, створення несприятливих умов для проживання.

Матеріалами справи підтверджується також колективне звернення до Бердянської міської ради (вх. № Ко-203 від 04.11.2019 року) мешканців гуртожитку ПрАТ "Бердянськбуд", розташованого у м. Бердянську по вул. Свободи, 60 щодо аварійного стану даху. До вказаного звернення було додано копії документів, згідно з якими існують сталі проблеми з утримання гуртожитку в придатному для проживання стані. При цьому, істотні ремонтні роботи на замовлення ПрАТ "Бердянськбуд" не проводились, ремонти в коридорі, часткова заміна електропроводки здійснена мешканцями за їх рахунок.

Дія Закону направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені обставини, зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Суд першої інстанції дослідив обставини справи і наявні у ній докази та встановив, що будівля за адресою: м. Бердянськ, вул. Свободи, буд. 60 є саме гуртожитком; цей гуртожиток увійшов до статутного фонду ПрАТ "Бердянськбуд" (відповідача); доказів того, що цей гуртожиток збудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти у матеріалах справи немає, отже спірний гуртожиток, зважаючи на положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", має бути переданий у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська. При цьому, місцевий господарський суд врахував, що дія зазначеного Закону спрямована на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема на приватизацію займаних кімнат, і дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в обраний позивачем спосіб.

Оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, припинення права власності відповідача на об'єкт нерухомого майна не порушує Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Доводи відповідача про відсутність підстав для передачі спірної будівлі з приватної власності у примусовому порядку є безпідставними.

Водночас колегія суддів зазначає, що відсутність затвердженої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у відповідному періоді не виключає можливості задоволення цього позову про зобов'язання передати гуртожиток та не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку, встановленого законом; концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад відображено у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки", схвалено розпорядженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, від 13.01.2010 № 83-р, вона не втратила чинності та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності, та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі № 924/57/19 від 04.02.2020 року.

Доводи відповідача, висловлені у письмових поясненнях, про необхідність залучення інших співвласників будівлі по вул. Свободи, 60 у м. Бердянську в якості третіх осіб у даній справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки рішення суду про передачу частини будівлі (гуртожитку) у комунальну власність не порушує прав та охоронюваних законом інтересів таких осіб.

Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Водночас, апеляційний господарський суд бере до уваги аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, як такі, що узгоджуються із обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

3.5. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення місцевого господарського суду.

3.6. Розподіл судових витрат.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати, пов`язані з її поданням, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 275-282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019 року у справі № 908/2257/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено - 22.06.2020 року.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков