РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.06.2020Справа № 910/17412/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегера А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива Про»

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської

міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 92 377, 40 грн.,

За участю представників сторін:

від позивача: Тополь А.О. за довіреністю від 23.03.2020;

від відповідача: Редчиць О.В. за довіреністю № 7-369 від 20.01.2020;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива Про» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (далі - відповідач) про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 92 377, 40 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що працівник відповідача під час виконання своїх трудових обов`язків спричинив дорожньо-транспортну пригоду та заподіяв пошкодження майна позивача, внаслідок чого виникли підстави для стягнення з відповідача, як власника транспортного засобу, матеріальної шкоди. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.12.2019 року подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива Про» позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

02.01.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.01.2020 відкрито провадження у справі № 910/10203/19, відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива Про» про розгляд справи у порядку загального провадження, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 11.02.2020, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 .

03.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

11.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про витребування додаткових доказів у справі, продовження строку для подання відзиву на позов та відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 11.02.2020 року судом було задоволено клопотання відповідача про продовження строку для подання відзив на позов, розгляд клопотання про витребування додаткових доказів у справі відкладено до встановлення фактичних обставин справи.

Відповідно до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено перерву до 25.02.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 25.02.2020 року.

25.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 752/25944/17 встановлено відсутність в діях працівника відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

При цьому, відповідач зазначає, що в силу приписів частини 1 статті 1187 Цивільного кодексу України автозаправна станція позивача є джерелом підвищеної небезпеки, проте позивач як власник вказаного майна не забезпечив безпечного проїзду.

Також, відповідач не погодився з наданим позивачем Висновком експертного дослідження за результатами проведення автотехнічного дослідження № 8919/19-52 від 13.06.2019, оскільки позивач не надав на дослідження експерту повну інформацію з приводу обставин ДТП, або надана інформація була подана у спотвореному вигляді.

Одночасно, у відзиві на позов відповідачем заявлено клопотання про продовження строку для подання відзиву на позов.

У судовому засіданні 25.02.2020 року вищевказане клопотання відповідача було задоволено та продовжено строк для подання відзиву на позов.

При цьому, у судовому засіданні 25.02.2020 року представниками позивача та відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25.02.2020 року судом відповідно до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.03.2020 року.

10.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач вказує на те, що відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. При цьому, постанова у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці події та чи вчинені вони цією особою. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. При цьому, позивач зазначив, що висновком автотехнічної експертизи було підтверджено, що дії водія автомобіля «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є такими, що не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху та перебували у причинному зв`язку із настанням пригоди з технічної точки зору.

06.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив, згідно з якими відповідач не погоджується з аргументами позивача та знову акцентує увагу на тому, що ДТП стала не з вини його працівника, а внаслідок порушення норм пожежної безпеки власником джерела підвищеної небезпеки, що встановлено постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 752/25944/17. Разом з тим, відповідач не погоджується з наданим позивачем висновком експерта, оскільки для експертного дослідження експерту було надано не повну інформацію, а частина інформації надавалася в спотворену вигляді.

Також відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів здійснення оплати заявленої матеріальної шкоди, у зв`язку з чим позивачем не доведено розмір вказаної шкоди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 24.03.2020 року.

16.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою від 19.03.2020 господарський суд міста Києва повідомив учасників справи про те, що судове засідання, призначене на 24.03.2020 року, не відбудеться та зазначив, що про дату і час судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2020 судове засідання призначено на 02.06.2020 року.

У судовому засіданні 02.06.2020 року представник позивача відмовився від раніше поданого клопотання про витребування додаткових доказів у справі, оскільки відпала необхідність у витребуванні цих документів.

Відповідно до статті 216 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 02.06.2020 року оголошено перерву до 16.06.2020 року.

Представник позивача у судовому засіданні 16.06.2020 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні 16.06.2020 року заперечив проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судове засідання 16.06.2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 16.06.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником автозаправної станції (АЗС) загальною площею 72,5 кв.м., яка розташована у місті Києві по вулиці Заболотного, 31-Є (далі - АЗС), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 83421109 від 25.03.2017.

Вказане майно було передано учасником ТОВ «Перспектива Про» до статутного капіталу товариства на підставі акту прийому-передачі від 22.03.2017 року.

В подальшому, АЗС по вулиці Заболотного, 31-Є у місті Києві позивач передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Маріо Груп» відповідно до Договору оренди № 1508/17 від 15.08.2017.

Так, за умовами означеного Договору оренди, позивач, як орендодавець, передав Товариству з обмеженою відповідальністю «Маріо Груп», як орендарю в платне, термінове користування (оренду) нерухоме майно та споруди (орендоване майно), в тому числі і АЗС у місті Києві на вул. Заболотного, 31-Є. Строк дії договору обумовлений сторонами з 15.08.2017 по 15.08.2018 з правом пролонгації.

Про фактичну передачу АЗС в орендне користування ТОВ «Маріо Груп» свідчить Акт від 01.09.2017 приймання-передачі АЗС до Договору № 1508/17 від 15.08.2017.

При цьому, ремонт та технічне обслуговування технологічного обладнання та устаткування на належній позивачу АЗС № 4 здійснює Філія «Ювента-Центр» ТОВ «Торгівельна компанія «Ювента» на підставі укладеного з позивачем Договору № 67/2-ЮЦ від 01.09.2017.

29 листопада 2017 року у місті Києві на вул. Заболотного, 31-Є, відбулась дорожньо-транспортна пригода внаслідок того, що водій спеціального вантажного автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , здійснив зіткнення з перешкодою - резервуаром для зберігання палива автозаправної станції (АЗС), що належить позивачу.

Як зазначає позивач, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено резервуар для зберігання АЗС та частково пошкоджено дорожнє покриття резервуарного парку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент ДТП працював водієм автотранспортних засобів сектору автомобільного господарства виробничої дільниці Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» відповідно до наказу № 49-к від 15.05.2017 та був звільнений із займаної посади 19.03.2018 на підставі наказу№ 25-к.

Транспортний засіб "Volvo FM 9", реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить відповідачу та використовується ним у власній господарській діяльності, що не заперечується учасниками справи.

В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди працівниками поліції було складено протокол серії БД № 428885 про вчинення адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 за порушення ним п. 12.1. ПДР України.

Постановою Голосіївського районного суду у місті Києві від 09.02.2018 у справі № 752/25944/17 (http://reestr.court.gov.ua/Review/72309838) визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340, 00 грн.

Водій автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не погодився з означеною постановою та оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 752/25944/17 (http://reestr.court.gov.ua/Review/73952311) постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 09.02.2018, якою ОСОБА_1 визнано винним за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладенням на нього адміністративного стягнення скасовано та прийнято нову постанову, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

04.12.2017 року позивач та Філія «Ювента-Центр» ТОВ «Торгівельна компанія «Ювента» склали дефектний акт про заміну шахти РГС на АЗС № 4.

Відповідно до складеного 23.07.2019 року Філією «Ювента-Центр» ТОВ «Торгівельна компанія «Ювента» кошторису, вартість відновлювальних робіт шахти РГС на АЗС № 4 має скласти 79 253, 40 грн.

Крім того, між позивачем та ТОВ «АВС-Сервісбуд» було підписано Договірну ціну на будівництво «Ремонт покриття із плитки ФЕМ на АЗС № 4 за адресою: м. Київ, вул. Заболотного, 34е, що здійснюється в 2019 році», вартість відновлювального ремонту дорожнього покриття в районі резервуарного парку АЗС за цінами лютого 2019 року склала 13 123, 67 грн.

Разом з тим, у позовній заяві позивач зазначає, що вартість відновлювального ремонту дорожнього покриття в районі резервуарного парку АЗС за цінами станом на 19.02.2019 року склала 13 124, 00 грн.

За таких обставин позивач стверджує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому були заподіяні збитки в загальному розмірі 92 377, 40 грн. (79 253, 40 грн. + 13 124, 00 грн.).

Як зазначалось вище, на момент ДТП АЗС перебувала в орендному користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріо Груп», яке на підставі договору оренди як особа, що має право на відшкодування шкоди завданої орендованому майну, звернулась до ПрАТ «Європейський страховий альянс» з вимогою відшкодувати завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ПрАТ «Європейський страховий альянс» за полісом серії АК № 5748642.

У відповідь на вищевказану вимогу ПрАТ "Європейський страховий альянс" листом № 1527 від 24.05.2018 не визнав ДТП страховим випадком та відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки дорожньо-транспорту пригоду, яка трапилася 29.11.2017, не можна кваліфікувати як страховий випадок, а постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 09.02.2018, якою ОСОБА_1 визнано винним за ст.124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення, скасовано.

В подальшому, 10.09.2018 року позивач та ТОВ «Маріо Груп» уклали Додаткову угоду про розірвання Договору оренди № 1508/17 від 15.05.2017, за умовами якої сторони дійшли згоди про розірвання договору оренди та у термін 3 дні з моменту підписання цієї угоди орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на підставі Актів приймання-передачі.

12.09.2018 за Актом приймання-передачі ТОВ «Маріо Груп», як орендар, передав, а позивач, як орендодавець, прийняв з тимчасового платного користування на умовах оренди автозаправну станцію, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 31-Є, та майно згідно переліку.

20.03.2019 позивач замовив у Київському НДІСЕ проведення автотехнічного дослідження обставин пригоди, яка відбулась 29.11.2017 з метою з`ясування причин виникнення ДТП.

16.06.2019 року Київським НДІСЕ було складено Висновок експертного дослідження за результатами проведення автотехнічного дослідження № 8919/19-52, відповідно до якого:

1. гальмівний шлях вантажного автомобіля Volvo (на горизонтальній ділянці дороги), за викладених у формулюванні питання обставин складає 0,7…1,1 м;

2. з причин, викладених у дослідницькій частині, уникнення пригоди забезпечувалось виконанням водієм вимог п. п. 12.1 та 2.3 (б) ПДР;

3. з точки зору вимог ПДР, водій автомобіля Volvo повинен був діяти у відповідності до вимог п. п. 12.1 та 2.3 (б) ПДР;

4. з причин, детально викладених у дослідницькій частині, слід вважати дії водія автомобіля Volvo такими, що не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР та перебували у причинному зв`язку із настанням пригоди, з технічної точки зору.

За таких обставин, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом до відповідача, як власника транспортного засобу, за захистом своїх прав та законних інтересів на підставі ст. ст. 1166, 1187, 1192 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 цієї статті, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Зобов`язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов`язань. Ці правовідносини регулюються Главою 82 "Відшкодування шкоди" ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим їм фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У статті 1166 ЦК міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за завдану шкоду та підстави її виникнення. Так, для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) шкоди та її розміру;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, з урахуванням визначених господарсько-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності судочинства, Позивач звільняється від обов`язку доказування вини Відповідача у заподіянні шкоди.

Так, частиною 2 статті 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 909/1189/17, під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Покладання відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливе лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, при цьому винне заподіяння шкоди призумується.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення статті 1192 ЦК України, згідно з яким, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме наявність правила поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Як було встановлено вище, джерело підвищеної небезпеки - вантажний автомобіль «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить відповідачу на праві власності, а водій ОСОБА_1 , під керуванням якого знаходився транспортний засіб під час ДТП, перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Проте, постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 752/25944/17 (http://reestr.court.gov.ua/Review/73952311) постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 09.02.2018, якою ОСОБА_1 визнано винним за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладенням на нього адміністративного стягнення скасовано та прийнято нову постанову, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Разом з тим, зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що: «згідно пояснень ОСОБА_1 , наданих безпосередньо в апеляційному суді, ОСОБА_1 їхав на робочому автомобілі на завантаження сміття. По дорозі заїхав на заправну станцію. Його швидкість становила 3-4 км/год. Покриття на автозаправній - плитка. Було дуже слизько - ожеледиця. Дорожнє покриття не посипано. Звернувши на територію автозаправної, рухаючись на маленькій швидкості, автомобіль під керуванням ОСОБА_1 став некерований. Щоб уникнути зіткнення з іншим автомобілем «Mersedes» і колонкою, а також щоб не в?їхати в вітрину, ОСОБА_1 вжив заходів для уникнення зіткнення і почав вивертати кермо вліво і таким чином зачепив кришку резервуару заправної. Зазначені пояснення ОСОБА_1 підтверджуються також і іншими наявними по справі доказами, а саме: схемою місця ДТП від 29.11.2018, яка підтверджує стан покриття проїзної частини - ожеледицю (а.с. 2), фотознімками дорожньої обстановки, де відбулось ДТП (а.с. 11-22), копією заяви ОСОБА_2 від 29.11.2017 про прийняття мір щодо очищення території автозаправної в Книзі скарг та пропозицій (а.с. 33-36), які в своїй сукупності підтверджують стан дорожнього покриття на автозаправній станції по вул. А.Заболотного в м. Києві».

Одночасно, Апеляційний суд міста Києва у постанові від 23.04.2018 у справі № 752/25944/17 зазначив, що у відповідності до Правил пожежної безпеки для об`єктів зберігання, транспортування та реалізації нафтопродуктів, затверджених Наказом Міністерства палива та енергетики за № 658 від 24.12.2008, а саме п.1-3 Розділу ІІІ визначено, що територія підприємства, особливо АЗС, постійно утримується в чистоті та систематично очищається від сміття, відходів виробництва, тари, опалого листя, котрі регулярно видаляються (вивозяться) у спеціально відведені місця. До всіх будівель і споруд забезпечується вільний під`їзд. Дороги, проїзди та проходи до будівель, споруд, систем протипожежного водопостачання, підступи до зовнішніх пожежних драбин, первинних засобів пожежогасіння, технічних засобів пожежогасіння завжди утримуються вільними. Для забезпечення безпечного проїзду всі дороги і проїзди на території підприємства утримуються справними, своєчасно ремонтуються, узимку очищуються від снігу, а в нічний час освітлюються. П.1. Розділу VІІ наведених правил визначено, що відповідальність за забезпечення пожежної безпеки АЗС несуть їх власники. Крім того, згідно п. 1.5. ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган. Отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується, що водій автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по території автозаправної станції на безпечній швидкості з урахуванням дорожньої обстановки, то апеляційний суд переконаний, що вимоги п.12.1. ПДР України останнім було дотримано.

За правилами ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, у постанові Апеляційного суду міста Києва від 23.04.2018 встановлені обставини порушення власником АЗС Правил пожежної безпеки для об`єктів зберігання, транспортування та реалізації нафтопродуктів, що виявилось у бездіяльності усунення ожеледиці на території АЗС та призвело до виникнення ДТП.

Одночасно суд зазначає, що АЗС, яка є джерелом підвищеної небезпеки, під час ДТП перебувала у власності позивача, втім не використовувалась ним, оскільки перебувала в орендному користуванні іншої особи (ТОВ «Маріо Груп») на підставі договору оренди № 1508/17 від 15.08.2017.

Відповідно до умов п. 5.1 Договору оренди № 1508/17 від 15.08.2017 на орендаря покладений обов`язок, зокрема, забезпечити дотримання вимог законодавства з пожежної безпеки, охорони праці, санітарно-побутових норм, гігієнічних, екологічних і інших встановлених вимог.

Також, пунктом 6.3 Договору оренди № 1508/17 від 15.08.2017 узгоджено, що орендоване майно повертається орендодавцю в тому ж стані, в якому було передане в оренду, з урахуванням його зносу.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується вина працівника відповідача ОСОБА_1 , який був водієм автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої відбулося пошкодження належного позивачу майна, у зв`язку з чим відповідач не є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну власнику АЗС у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 29.11.2017 року.

Наданий позивачем висновок експертного дослідження за результатами проведення автотехнічного дослідження № 8919/19-52 від 13.06.2019 суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Статтею 104 ГПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України.

Разом з тим, дослідивши зміст наданого позивачем експертного дослідження судом встановлено, що він суперечить обставинам, встановленим Апеляційним судом міста Києва під час розгляду справи про адміністративне правопорушення № 752/25944/17.

Зокрема, Апеляційний суд міста Києва зазначив, що згідно з п.1.5. ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган. Отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується, що водій автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по території автозаправної станції на безпечній швидкості, з урахуванням дорожньої обстановки, то апеляційний суд переконаний, що вимоги п.12.1. ПДР України останнім було дотримано.

Водночас у висновку № 8919/19-52 від 13.06.2019 експерт дійшов протилежного висновку та вказав, що дії водія автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є такими, що не відповідали вимогам п. 12.1. ПДР та перебували у причинному зв`язку із настанням пригоди з технічної точки зору.

З огляду на вищевикладене, суд не приймає до уваги наданий позивачем висновок експертного дослідження, оскільки він суперечить обставинам, встановленим Апеляційним судом міста Києва під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно водія автомобіля «Volvo FM 9», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .

Крім того, як зазначалось судом вище, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди та її розміру, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Обґрунтовуючи розмір заявлених до відшкодування збитків позивач посилається на те, що відповідно до складеного 23.07.2019 року Філією «Ювента-Центр» ТОВ «Торгівельна компанія «Ювента» кошторису, вартість відновлювальних робіт шахти РГС на АЗС № 4 має скласти 79 253, 40 грн.

Разом з тим, у позовній заяві позивач зазначає, що вартість відновлювального ремонту дорожнього покриття в районі резервуарного парку АЗС за цінами станом на 19.02.2019 року склала 13 124, 00 грн.

На переконання суду, надані позивачем кошторис, дефектна відомість та договірна ціна, самі по собі жодним чином не підтверджують розмір фактично завданих позивачу збитків, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження фактичного виконання відновлювальних робіт шахти РГС та дорожнього покриття на АЗС, а також докази оплати таких робіт позивачем.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, приймаючи до уваги обставини та враховуючи те, що наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема вини працівника відповідача у вчиненні ДТП а також розміру заявлених до стягнення збитків, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива Про» до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про стягнення 92 377, 40 грн.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 22.06.2020 року.

Суддя В.С. Ломака