СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2020 р. Справа №917/57/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод», м.Полтава, (вх.№1080П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року по справі №917/57/20,

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод», м.Полтава,

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на свою користь 12556,97 грн., з яких 7694,44 грн. пені, 1330,78 грн. 3% річних та 3531,75 грн. інфляційних витрат за порушення грошових зобов`язань за договором №3793/1617-БО-24 постачання природного газу від 14.09.2016 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року у справі №917/57/20 (суддя Ціленко В.А., повний текст рішення складено 12.03.2020 року) позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 7694,44 грн. пені, 1330,78 грн. 3% річних, 3531,75 грн. інфляційних витрат та 1921,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року по справі №917/57/20.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що постачання газу за договором здійснювалось виключно для потреб населення, а оплата проводиться з окремого рахунку шляхом автоматичного списання коштів без участі відповідача. Тобто, скаржник звертає увагу суду на те, що заборгованість за договором виникла не з вини відповідача, а саме через наявну заборгованість споживачів (населення) за поставлену теплову енергію та гарячу воду.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам і доводам щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог саме стосовно АТ «Полтавський турбомеханічний завод», зокрема договору оренди цілісного майнового комплексу по виробництву та транспортуванню тепла в місті Полтава від 06.08.2019 року, який укладено між відповідачем та ТОВ «Полтаватеплокомфорт» і не застосовано приписи ч.3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання».

На думку апелянта, місцевий господарський суд безпідставно відхилив клопотання відповідача про заміну його правонаступником, а отже це призвело до перевищення повноважень стосовно вирішення питання про надмірний тягар правонаступника і його відповідальність за неефективне користування об`єктом теплопостачання.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача, встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 29.04.2020 року отримано позивачем 08.05.2020 року та відповідачем 07.05.2020 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Згідно ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 14.09.2016 року між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник, позивач у справі) та ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» (споживач, відповідач у справі) укладено договір №3793/1617-БО-24 постачання природного газу.

До договору між сторонами було укладено додаткові угоди (а.с. 24-34), згідно яких сторони вносились зміни, зокрема, в частині обсягів поставки газу.

У п. 1.1. договору сторони передбачили, що постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п.1.2 договору в редакції додаткової угоди №3 від 31.10.2016 року).

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.4 договору).

У п. 3.5 договору визначено, що споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної за категоріями (у тому числі згідно з цим договором ); підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природною газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Пунктом 12.1 договору в редакції додаткової угоди №7 від 31.03.2017 року сторони визначили, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору №3793/1617-БО-24 від 14.09.2017 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 495106,80 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Згідно з п. 6.1 договору постачання природного газу №3793/1617-БО-24 від 14.09.2016 року в редакції додаткової угоди №3 від 31.10.2016 року оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначає позивач у позові, відповідач здійснив оплату за переданий газ за договором №3793/1617-БО-24 від 14.09.2016 року в повному обсязі, що не заперечується і самим відповідачем. Проте, позивач наполягає на тому, що відповідач здійснював оплату за договором за поставлений газ з порушенням строків, встановлених п.6.1 договору.

Пунктом 8.2 договору в редакції додаткової угоди №7 від 31.03.2017 передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 12556,97 грн., з яких пеня у сумі 7694,44 грн., 1330,78 грн. 3% річних та 3531,75 грн. інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, і не заперечується сторонами позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов`язання за договором №3793/1617-БО-24 від 14.09.2016 року щодо здійснення поставки. У свою чергу відповідач здійснив оплату за поставлений природний газ, однак в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором №3793/1617-БО-24 від 14.09.2016 року та приписів цивільного законодавства України проте з порушенням строків, встановлених вищезазначеним договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, в загальній сумі 7694,44 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про стягнення пені з відповідача на користь позивача, оскільки розрахунок є вірним, а матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по своєчасній оплаті поставленого товару природного газу.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 1330,78 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3531,75 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року, ст.ст. 253-255 Цивільного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1330,78 грн. 3% річних та 3531,75 грн. інфляційних втрат.

Щодо посилань відповідача на не дослідження судом першої інстанції наявності вини у вчиненому господарському правопорушенні і того, що прострочення мало місце через прострочення безпосередніх споживачів послуг, які невчасно здійснюють розрахунку, то колегія суддів зазначає, що ст. 617 Цивільного кодексу України визначає підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Так, за диспозицією частини другої вказаної статті, відсутність у боржника необхідних коштів чи недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника не є підставою для звільнення від відповідальності. Отже відповідні доводи апелянта колегією суддів відхиляються.

Щодо посилань відповідача на приписи ч.3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» і неправомірне відхилення його клопотання про заміну відповідача на правонаступника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права, фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку, для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Отже, правонаступництвом є перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого.

В якості підстав для здійснення правонаступництва відповідач у заяві про заміну відповідача його правонаступником послався на укладення між ним та ТОВ «Полтаватеплокомфорт» договору оренди майнового комплексу по виробництву та транспортуванню тепла в місті Полтава та частину 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання».

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Отже, зазначена норма передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії.

Частина 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» визначає випадок правонаступництва за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс з вироблення теплової енергії, новим суб`єктом господарювання, який одержав таке майно в користування.

Так, у випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим власником користувачів є різні особи) відбувається перехід зобов`язань до нового суб`єкта, а відтак і зміна особи кінцевого учасника (власника).

За таких обставин здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об`єктів теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб`єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведені положення поширюються на всіх суб`єктів права власності.

Правова сутність статей 13, та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок судів про відмову у задоволенні клопотання про заміну сторони правонаступником, так як поширення дії положень частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» на спірні правовідносини матиме наслідком протиправне позбавлення власника права розпоряджатися своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин із порушенням принципу рівності та пропорційності.

Вирішуючи питання процесуального правонаступництва, відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний керуватися доказами, які беззаперечно підтверджують факт настання матеріального правонаступництва за конкретним предметом спору та стосовно конкретного учасника у відносинах, щодо яких виник спір.

Спір у цій справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем - ПрАТ «Полтавський турбомеханічний завод» договору постачання природного газу, укладеного між ним та ПАТ «НАК «Нафтогаз України», у частині своєчасної оплати за поставлений природний газ. Предметом спору у цій справі є виключно стягнення з ПрАТ «Полтавський турбомеханічний завод» додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Так, за змістом чинного законодавства пеня є одним із видів цивільної відповідальності, яку учасник господарських відносин несе у разі невиконання або неналежного виконання ним господарського зобов`язання. Інфляційні нарахування та 3% річних є видом цивільної відповідальності за порушення грошового зобов`язання та способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

За змістом частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов`язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Покладення обов`язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов`язків).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №910/5082/18, №910/5244/18, №910/5105/18 та №910/5106/18.

ПрАТ «Полтавський турбомеханічний завод», заперечуючи проти позовних вимог шляхом заявлення вимоги про заміну сторони правонаступником в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України не надав ні доказів в підтвердження того, що ТОВ «Полтаватеплокомфорт» фактично стало правонаступником за кожною із заявлених позовних вимог у цій справі (штрафних санкцій та додаткових нарахувань) і в конкретних сумах, ні доказів того, що ці боргові зобов`язання були визнані новим користувачем та обліковувались у його бухгалтерському обліку відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів вважає, що поширення положень частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання» до спірних правовідносин у даній справі суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права і відхиляє доводи скаржника про помилковість тлумачення і не застосування приписів частини 3 статті 22 Закону України «Про теплопостачання».

Колегія суддів відмічає, що апеляційна скарга відповідача зводиться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням, без зазначення конкретних обставин незгоди та є проханням про повторний перегляд справи і надання протилежної оцінки встановленим судом першої інстанції обставинам. Поданою відповідачем апеляційною скаргою ним фактично ініційовано проведення апеляційного провадження за формою «розгляду заради розгляду», що є неприпустимим.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, встановивши усі фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог і стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року по справі №917/57/20 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Проте, колегія суддів здійснивши перевірку матеріалів справи зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Ухвалою суду від 09.04.2020 року апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод», на рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року по справі №917/57/20 залишено без руху з підстави невиконання скаржником п.2 ч.3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, а саме не додано до апеляційної скарги доказів сплати судового збору. Апелянту ухвалено усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху (з урахуванням положень пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України).

27.04.2020 року апелянтом засобами поштового зв`язку направлено до Східного апеляційного господарського суду і отримано 29.07.2020 року заяву про усунення недоліків скарги (вх.№4004) з доказами, а саме оригіналом платіжного доручення №791 від 24.04.2020 року у підтвердження сплати судового збору в розмірі 2882,00 грн. Після цього, ухвалою суду від 29.04.2020 року відкрито апеляційне провадження.

Начальником статистично-інформаційного відділу Східного апеляційного господарського суду складено довідку №12-42/33 в якій зазначено, що за даними виписки УДКСУ у Шевченківському районі м.Харкова по рахунку Східного апеляційного господарського суд відсутня інформація про зарахування судового збору за платіжним документом з вищевказаними реквізитами.

Колегією суддів встановлено, що квитанція №791 від 24.04.2020 року на суму 2882,00 грн. містить невірні реквізити для зарахування судового збору до Державного бюджету України, а саме невірний рахунок отримувача.

За таких обставин, платіжне доручення №791 від 24.04.2020 року на суму 2882,00 грн. не може вважатися належним доказом сплати апелянтом судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України за звернення до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року у справі №917/57/20.

Враховуючи, що станом на момент винесення постанови у даній справі, апелянт Приватне акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод» судовий збір фактично не сплатив, а наявний в матеріалах справи доказ сплати судового збору є неналежним, колегія суддів вважає за необхідне достягнути зі скаржника в дохід Державного бюджету України 2881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2020 року по справі №917/57/20 залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» (36029, м. Полтава, вул. Зіньківська, 6, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УК Шевченкі/мХар Шевченківс/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37999654, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: UA2020003, код класифікації доходів бюджету: 22030101) 2881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов