УХВАЛА

25 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/9025/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2019 (суддя Чинчин О. В.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2020 (головуючий суддя Тарасенко К. В., судді Іоннікова І. А., Шаптала Є. Ю.)

у справі № 910/9025/19

за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ»

до Акціонерного товариства «Укрзалізниця»

про стягнення 95 285,47 грн

ВСТАНОВИВ:

15.09.2019 рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2020, позовні вимоги задоволено повністю.

18.05.2020 скаржник надіслав через Північний апеляційний господарський суд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2020 у справі № 910/9025/19.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 09.06.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2020 у справі № 910/9095/19 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Положеннями частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 цієї ж статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2020 встановлено у розмірі 2 102 грн.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення в розмірі 95 285,47 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання касаційної скарги у 2020 році (2 102 грн х 100 = 210 200 грн), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 910/9025/19 є малозначною.

Аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені підпунктами «а» і «б» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, крім того, він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями у цій справі, при розгляді справ № 910/118/20, № 910/129/20, № 910/1458/20.

Зазначені доводи заявник обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги на підставі поданих сторонами доказів, зокрема, довідок позивача про вартість вантажу, дійшли до висновків, які не відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладених в постанові у справі № 910/5280/19 щодо доказів, якими повинен підтверджуватися розмір збитків. Викладене, на думку скаржника, призводить до формування різної судової практики, зокрема у справах № 910/15076/19, № 910/10620/19 (станом на дату цієї ухвали Верховним Судом ці справи не переглядалися), проте не наводить відповідних обґрунтувань.

Доводи скаржника в частині обґрунтування підстави, передбаченої підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Посилання скаржника на інші справи і судові рішення Верховного Суду у них не підтверджують різного застосування норм права, а свідчать про різність доказової бази і фактичних обставин, що були встановлені в таких справах. Так у справі № 910/5280/19, Суд дійшов до висновку, що договори на транспортно-експедиційне обслуговування, претензії контрагентів у договірних відносинах та платіжні доручення про сплату коштів за вказаними претензіями є неналежними доказами на підтвердження розміру збитків.

Таким чином, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не знайшли свого підтвердження.

Скаржник не навів будь-якого обґрунтування відсутності у нього можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням у цій справі, при розгляді справ № 910/118/20, № 910/129/20, № 910/1458/20.

Отже, викладені обставини, а також інші доводи скаржника і аналіз судових рішень у справі не свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки саме власне твердження скаржника про те, що ця

касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями у цій справі, при розгляді інших справ, не може бути визнано судом автоматичними підставами, на які поширюється дія положень підпунктів «а» і «б» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що інших доводів у підтвердження необхідності відкриття касаційного провадження у цій справі скаржником не наведено та не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпункту «в» і «г» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі тому відмовляє у такому відкритті, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2020 у справі № 910/9025/19.

2. Матеріали касаційної скарги повернути скаржникові разом доданими до неї додатками.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил