ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2020 р. Справа№ 910/10643/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 02.06.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.01.2020 (повний текст складено 27.01.2020)

у справі №910/10643/19 (суддя - Лиськов М.О.)

за позовом Дочірнього підприємства

"Старокостянтинівський молочний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Приватний виконавець Щербаков Ігор Миколайович

про стягнення 1 740 722, 20 грн

В С Т А Н О В И В :

Дочірнє підприємство "Старокостянтинівський молочний завод" (надалі - позивач, ДП "Старокостянтинівський молочний завод") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Органік сідс" (надалі - відповідач, ТОВ "Органік сідс") про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 1 740 722, 20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що грошові кошти, у розмірі 1 740 722, 20 грн, безпідставно стягнуті з позивача на користь відповідача. Так, позивач зазначає, що правових підстав для такого стягнення немає, оскільки наказ від 30.08.2018 про стягнення грошових коштів, на виконання судового рішення від 01.08.2018 по справі № 924/234/18 визнано таким, що не підлягає виконанню.

При розгляді спору у цій справі, судом першої інстанції залучено приватного виконавця Щербакова І.М. у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №910/10643/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Місцевий господарський суд дійшов такого висновку, оскільки встановив, що на виконання рішення суду, відповідно до ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", кошти в сумі 1 740 722, 58 грн перераховані на рахунок відповідача, який є позивачем/стягувачем за рішенням суду від 01.08.2018 по справі №924/234/18. Грошові кошти були отримані відповідачем на законних підставах, а саме: на підставі договору поставки №ВСП/2009-17 від 09.09.2017 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 у справі №924/234/18, яке набрало законної сили. Позивач звернувся з вимогою про стягнення коштів в сумі 1 740 722, 22 грн, які по суті мають стягуватися судом, який визнав виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, як безпідставно одержані стягувачем за виконавчим документом. Однак, західним апеляційним господарським судом в постанові від 29.05.2019 дане питання не вирішувалось, оскільки рішення є чинним і підстав визнавати набуті кошти стягувачем безпідставними немає.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відтак, застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є неможливим, оскільки вказаною нормою закону регулюється право на повернення майна виключно від особи, яка його утримує (майно) без достатніх правових підстав. У той же час, хоча дії приватного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18 були визнані неправомірними та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 від 31.01.2019, у межах розгляду цієї справи суд зазначає, що примусове виконання рішення суду виконавець розпочав лише після залишення його у силі Верховним Судом, а наказ, станом на 31.01.2019 не було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 1 740 722, 20 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що після встановлення юридичного факту того, що наказ не підлягає виконанню у позивача виникло право на повернення безпідставно набутого ТОВ "Органік сідс" майна у розмірі 1 740 722, 20 грн. Позивач доводив відсутність підстав для примусового виконання рішення суду по справі №924/234/18, а суд першої інстанції у цій справі вирішував питання щодо правомірності виконання рішення в цілому.

Суд першої інстанції застосував процесуальні норми ГПК України, а саме статтю 333 ГПК України (поворот виконання рішення), в той час як підставою для позову є стаття 1212 ЦК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2020 апеляційну скаргу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/105/20 від 10.03.2020, у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Майданевича А.Г. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/10643/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2020 апеляційну скаргу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №910/10643/19 за апеляційною скаргою ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.04.2020.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подали до Північного апеляційного господарського суду відзиви на апеляційну скаргу, у яких останні просять залишити скаргу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №910/10643/19 без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема, відповідач у своєму відзиві зазначив наступне:

- грошові кошти в розмірі 1 740 722, 22 грн отримані відповідачем на законних підставах, а саме на підставі рішення суду у справі №924/234/18, яке набрало законної сили;

- договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України. Договір поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017, на підставі якого ухвалено рішення про стягнення коштів у справі №924/234/18 є дійсним, що підтверджується постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 29.01.2020 у справі №924/678/18;

- позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що виконавчий документ було визнано таким, що не підлягає виконанню. Для даних обставин законодавством визначено спеціальний спосіб захисту, зокрема, ч. 4 ст. 328 ГПК України визначено, що про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Отже, визначений ч. 4 ст. 328 ГПК України порядок повернення коштів за виконавчим документом і є спеціальним способом захисту. Тому норми 1212 ЦК України не можуть застосовуватися до даних обставин справи.

В свою чергу третя особа зазначила про таке:

- позивач свідомо обрав невірний спосіб захисту, розуміючи, що у визначений законом спосіб неможливо здійснити поворот виконання рішення, яке має законну силу, та намагаючись способом перекручування фактів та обставин справи стягнути з належного кредитора на користь боржника кошти, які були стягнуті на виконання законного рішення суду;

- суд першої інстанції дійшов законного висновку про те, що кошти в розмірі 1 740 722, 58 грн перераховані на рахунок відповідача на підставі рішення суду у справі №924/234/18, яке набрало законної сили. Первинною підставою для набуття коштів відповідачем у даній справі є не виконавчий документ, а рішення суду. Отже, підстава, на якій ТОВ "Органік сідс" отримало вищезазначені кошти не відпала.

Окрім того, у своєму відзиві на апеляційну скаргу, третя особа просить суд, покласти на позивача витрати з надання професійної правничої допомоги, в розмірі 11 000,00 грн.

Згідно Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

06.04.2020 та 13.04.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від сторін по справі надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи поважність причин, з метою недопущення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема представників учасників справи та працівників суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 повідомлено учасників справи №910/10643/19, що розгляд апеляційної скарги ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020, призначений на 14.04.2020 не відбудеться.

Справу №910/10643/19 за апеляційною скаргою ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 02.06.2020.

У судове засідання 02.06.2020 з`явилися представники сторін.

Третя особа у судове засідання 02.06.2020 представників не направила, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника третьої особи.

Так, у судовому засіданні 02.06.2020 представники позивача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу позивача.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У судовому засіданні 02.06.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 у справі №924/234/18 позов Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" до Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" про стягнення коштів задоволено частково. Присуджено до стягнення із Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" 1 535 874, 05 грн основного боргу, 129 684, 10 грн пені за період з 21.12.2017 по 28.03.2018, 12 371, 15 грн - 3% річних за період з 21.12.2017 по 28.03.2018 та 37 068, 32 грн втрат від інфляції за період січень-лютий 2018. У частині стягнення коштів в сумі 02, 58 грн відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням у справі №924/234/18, ДП Старокостянтинівський молочний завод" в межах строку на апеляційне оскарження (28.08.2018) подано апеляційну скаргу, яка направлена засобами поштового зв`язку.

30.08.2018 Господарським судом Хмельницької області видано судовий наказ на виконання рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 у справі №924/234/18.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі №924/234/18 замінено позивача Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" на його правонаступника - ТОВ "Органік Сідс".

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 та постановою Верховного Суду від 24.01.2019. Крім того, постановою Верховного Суду від 24.01.2019 поновлено виконання рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 у справі №924/234/18.

31.01.2019 приватним виконавцем Щербаковим І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18. Стягувачем вказано ТОВ "Органік Сідс". Також, у постанові зазначено, що "документ вступив у законну силу (набрав чинності) 29.08.2018".

01.02.2019 приватним виконавцем Щербаковим І.М. у примусовому порядку з банківського рахунку позивача стягнуто кошти у розмірі 1 914 794, 83 грн та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №58255183 за виконанням наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 скаргу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на дії приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича від 01.02.2019 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича щодо здійснення виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18.

Скасовано постанову приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18 про відкриття виконавчого провадження №58255183 від 31.01.2019.

У частині скарги щодо скасування постанови приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича про арешт коштів боржника від 01.02.2019 ВП №58255183 залишено без розгляду.

Ухвала Господарського суду Хмельницької області від 12.03.2019 залишена без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2019.

Як встановлено рішеннями судів за наслідками розгляду скарги на дії приватного виконавця, з врахуванням приписів ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст. 256 ГПК України двадцятиденний строк на подачу апеляційної скарги на рішення суду від 01.08.2018, повний текст якого складено 08.08.2018, закінчився 28.08.2018. Апеляційна скарга ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 надіслана 28.08.2018 та зареєстрована в суді першої інстанції за вх.№ 05-07/393/18 від 30.08.2018. Тобто ДП "Старокостянтинівський молочний завод" строк на подачу апеляційної скарги не був пропущений, виконання рішення суду, з огляду на його оскарження в апеляційному порядку, відбулося передчасно.

Разом з тим, приватний виконавець Щербаков І.М., виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18 не здійснив перевірку дати набрання законної сили рішенням, на підставі якого було видано наказ, що, як вже зазначалось, являється суттєвою ознакою процесуального документу та вказав, що наказ від 30.08.2018 по справі №924/234/18 вступив у законну силу (набрав чинності) 29.08.2018, що не відповідало дійсності.

Так, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 визнано судовий наказ від 30.08.2018 по справі №924/234/18 таким, що не підлягає виконанню.

Отже, матеріалами справи встановлено, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 набрало законної сили тільки після винесення постанови Північно-західним апеляційним господарським судом від 10.12.2018, а відтак в подальшому мав бути виданий виконавчий документ з належним стягувачем у наказі (процесуальне правонаступництво проведено на підставі ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі №924/234/18), з іншими реквізитами щодо дати наказу та строків його дії.

Як вбачається з матеріалів справи у виконавчому провадженні №58255183, в тому числі, у постанові приватного виконавця Щербакова І.М. від 31.01.2019 про відкриття виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018, по справі №924/234/18 стягувачем вказано ТОВ "Органік Сідс", яке не являється стягувачем по вищенаведеному виконавчому документі, тоді як стягувачем за наказом від 30.08.2018 по справі №924/234/18 був Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив".

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що оскільки були відсутні правові підстави для видачі наказу 30.08.2018 у справі №924/234/18, то отримання ТОВ "Органік Сідс" коштів за вказаним наказом є безпідставним.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги вставлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов до висновку, що підстав для повернення набутих коштів немає, оскільки рішення, на підставі якого були перераховані кошти є чинним і не скасованим, рішень про поворот виконання не приймалось, а отже підстава даного позову не підтверджена належною доказовою базою та не підпадає під дію норм, а ні зобов`язального права, а ні статті 1212 ЦК України. Позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів відсутності правової підстави для стягнення коштів у справі №924/234/18, на виконання рішення у якій і були перераховані спірні грошові кошти.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Предметом спору у справі, що переглядається, є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутих грошових коштів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення також встановлена статтею 326 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 та постановою Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №924/234/18 позовні вимоги про стягнення коштів задоволено частково. Присуджено до стягнення 1 535 874, 05 грн основного боргу, 129 684, 10 грн пені за період з 21.12.2017 по 28.03.2018, 12 371, 15 грн - 3% річних за період з 21.12.2017 по 28.03.2018 та 37 068, 32 грн втрат від інфляції за період січень-лютий 2018. У частині стягнення коштів в сумі 02, 58 грн відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На виконання вищевказаного рішення суду, 31.01.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183. Також, відповідно до ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди за виконавчим провадженням № 58255183.

Розмір стягнутих з позивача сум складається з суми, яка підлягала стягненню за рішенням суду у справі №924/234/18 в розмірі 1 740 722, 58 грн, та з суми основної винагороди приватної виконавця в розмірі 10% від суми боргу - 174 072, 25 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Згідно з ч. З ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

На виконання рішення Господарського суду Хмельницької області у справі №924/234/18, відповідно до ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", кошти в сумі 1 740 722, 58 грн перераховані на рахунок відповідача, який є позивачем/стягувачем по справі №924/234/18.

Позивач у цій справі не погоджуючись із виконанням судового рішення, зазначив, що ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2019 судовий наказ від 30.08.2018 №924/234/18 визнано таким, що не підлягає виконанню.

У відповідності з ч. 4 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Позивач звернувся з вимогою про стягнення коштів в сумі 1 740 722, 22 грн, які по суті мають стягуватися судом, який визнав виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, як безпідставно одержані стягувачем за виконавчим документом. Однак, західним апеляційним господарським судом в постанові від 29.05.2019, дане питання не вирішувалось, оскільки рішення є чинним і підстав визнавати набуті кошти стягувачем безпідставними немає.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння: 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого., інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Відповідно до змісту вказаної статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України №910/1913/14 від 25.02.2015 року та Постанові Верховного суду від 15.10.2019 року у справі №910/7123/18.

Із матеріалів справи апеляційним господарським судом встановлено, що договір поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017 є дійсним. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 у справі №924/234/18 залишено в силі постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 та постановою Верховного суду від 24.01.2019.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошові кошти в сумі 1 740 722, 22 грн були отримані відповідачем на законних підставах, а саме: на підставі договору поставки №ВСП/2009-17 від 19.09.2017 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 у справі №924/234/18, яке набрало законної сили.

Також суд зазначає, що стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у даному випадку основний інтерес, який позивач просить захистити, полягає у поверненні того становища, яке існувало до виконання судового рішення у справі №924/234/18.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної' дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Суд апеляційної інстанції враховуючи системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція відображена у Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 у справі №6-100ис15.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України є неможливим, оскільки вказаною нормою закону регулюється право на повернення майна виключно від особи, яка його утримує (майно) без достатніх правових підстав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що хоча дії приватного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження №58255183 по виконанню наказу Господарського суду Хмельницької області від 30.08.2018 по справі №924/234/18 були визнані неправомірними та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №58255183 від 31.01.2019, у межах розгляду цієї справи, однак примусове виконання рішення суду виконавець розпочав лише після залишення його у силі Верховним Судом, а наказ, станом на 31.01.2019 не було визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто, кошти в розмірі 1 740 722, 58 грн перераховані на рахунок відповідача на підставі рішення суду у справі №924/234/18, яке набрало законної сили. Отже, підстав для повернення набутих коштів немає, оскільки рішення, на підставі якого були перераховані кошти є чинним і не скасованим, рішень про поворот виконання не приймались.

Місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів відсутності правової підстави для стягнення коштів у справі №924/234/18, на виконання рішення у якій і були перераховані спірні грошові кошти. На підставі викладеного підстава даного позову не підтверджена належною доказовою базою та не підпадає під дію норм, а ні зобов`язального права, а ні статті 1212 ЦК України.

При цьому слід зазначити, що частиною 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з частиною 3 цієї ж статті Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Отже визначені наведеними нормами Господарського процесуального кодексу України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Аналогічної правової позиції висловлено в постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №922/1249/17 та від 18.03.2019 у справі №908/1165/17.

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №902/1592/15, від 18.03.2019 у справі №908/1165/17, від 15.05.2019 у справі №923/565/18.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що отримані ТОВ "Органік сідс" грошові кошти на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, та наказу, виданого на виконання вказаного рішення, не є безпідставно одержаними грошовими коштами, а отримані відповідачем на законних підставах, а тому стаття 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не може бути застосована.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №910/10643/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ДП "Старокостянтинівський молочний завод" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ДП"Старокостянтинівський молочний завод").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №910/10643/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №910/10643/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод".

4. Матеріали справи №910/10643/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 30.06.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

Н.Ф. Калатай