УХВАЛА

25 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 909/918/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Селіваненка В.П.,

розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.01.2020 та

постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020

за позовом фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича

до фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича

про стягнення заборгованості у сумі 110 000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2020 (згідно з відмітками на конверті) фізична особа-підприємець Романюк Роман Ярославович (далі - ФОП Романюк Р.Я., скаржник) звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.01.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 зі справи № 909/918/19; справу передати на новий розгляд. Крім того, скаржник просить визнати поважними причини пропуску строку для подання касаційної скарги.

Дослідивши матеріали касаційної скарги у справі №909/918/19, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено й у частині першій статті 17 ГПК України, за яким учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною сьомою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у зазначеній справі подано 23.08.2019.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі 1 921 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову в даній справі є стягнення 110 000,00 грн. заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016. А, отже, ціна позову у справі № 909/918/19 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними нормами ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

При цьому колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

У той же час підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких Верховний Суд міг би визнати, що постанова апеляційної інстанції у справі № 909/918/19 підлягає касаційному оскарженню, у касаційній скарзі ФОП Романюка Р.Я. взагалі не наведено.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 про неприйнятність у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. При цьому в аспекті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також взято до уваги наявність або відсутність питання справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак ЄСПЛ не визнав факту висвітлення заявницею належним чином обставин порушення процесуальних гарантій, наданих пунктом 1 статті 6 Конвенції, в контексті обов`язку справедливого провадження в судах першої та другої інстанцій.

Поряд із цим у силу положень статті 300 ГПК України Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями повторно встановлювати фактичні обставини справи та надавати оцінку наявним у матеріалах справи доказам. Відтак, Суд вважає, що доводам скаржника про погодження сторонами правочину оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 дострокового його розірвання, а також відсутності доказів на підтвердження вимог позивача про сплату орендних платежів за спірний період судами попередніх інстанцій вже було надано правову оцінку. При цьому судами встановлено, що відсутність відповідної вимоги не може вважатися звільненням орендаря від сплати орендної плати, якщо сторони погодили в договорі строк виконання зобов`язання, який не залежить від заявлення вимог про сплату орендних платежів. Крім того, доводи скаржника про дострокове розірвання орендних правовідносин обґрунтовано відхилені судами, за обставин відсутності доказів про виконання орендарем вимог договору від 26.10.2016, відповідно до яких протягом трьох днів з моменту дострокового припинення договору орендар зобов`язаний виїхати з об`єкта, що орендується, та підготувати його до передачі орендодавцю. А тому оскаржувані судові акти у справі № 909/918/19 щодо стягнення боргу за неналежне виконання договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 є такими, що ухвалені з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, й підстави для їх перегляду відсутні.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Романюка Р.Я. на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.01.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 зі справи № 909/918/19, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Зважаючи, що встановлено відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, клопотання про визнання поважними причин пропуску строку для подання касаційної скарги, не розглядається.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Касаційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.01.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 зі справи № 909/918/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя В. Селіваненко