УХВАЛА

26 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/619/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2020 (головуючий суддя Березкіна О.В., судді Антонік С.Г., Дармін М.О.) у справі № 904/619/20 Господарського суду Дніпропетровської області

за позовом Криворізької міської ради

до Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича

про стягнення заборгованості з орендної плати за землю в сумі 158 721,77грн,

ВСТАНОВИВ:

29.05.2020 Фізична особа-підприємець Штефан Владислав Олександрович через Центральний апеляційний господарський суд подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2020 у справі № 904/619/20, ухвалену за результатами перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 про повернення позовної заяви.

08.02.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460-IX, яким внесено зміни до законодавчих актів України.

Оскільки скаржником подано касаційну скаргу після набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460-IX, то подана касаційна скарга розглядається в порядку, що діє після набрання чинності цим Законом.

Дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 у справі № 904/619/20 повернуто позовну заяву Криворізької міської ради і додані до неї документи на підставі пункту 1 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Повертаючи позовну заяву Криворізької міської ради, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позовну заяву підписано представником позивача ОСОБА_2 , однак до позовної заяви додано не оригінал довіреності на представництво інтересів Криворізької міської ради ОСОБА_2, а копію такої довіреності, завірену секретарем міської ради ОСОБА_2 При цьому, Криворізька міська рада не надала доказів наявності у ОСОБА_2 повноважень засвідчувати копії довіреностей.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що додана до позовної заяви копія довіреності не є документом, що посвідчує повноваження ОСОБА_2 на представництво Криворізької міської ради, а тому позовну заяву підписано особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено.

Оскарженою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2020 скасовано ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 у справі № 904/619/20 та передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу місцевого суду з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.12.2019 у справі № 826/5500/18, виходила з того, що згідно правового висновку слід вважати підтвердженими повноваження представника юридичної особи на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.

Суд апеляційної інстанції встановив, що з додатків до позовної заяви, копія довіреності на представництво містить напис: «Згідно з оригіналом секретар міської ради ОСОБА_2», а тому копія довіреності на підтвердження повноважень представника позивача ОСОБА_2, що посвідчена ним з оригіналу, підтверджує право зазначеної особи на звернення в інтересах Криворізької міської ради до суду, підписання позовних заяв та засвідчення підписом копії довіреності на відповідність її оригіналу, а отже є належним доказом наявності у вказаного представника відповідних повноважень з представництва.

Скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що розгляд апеляційної скарги відбувся упередженим та не об`єктивним складом суду, що є порушенням статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" та порушенням права відповідача на доступ до правосуддя. На думку скаржника, апеляційний суд в порушення його прав передчасно розглянув апеляційну скаргу Криворізької міської ради та прийняв рішення на її користь, при цьому, проігнорував відзив відповідача та позбавив можливості скористатись законним правом на відвід складу суду, чим фактично обмежив у доступі до правосуддя.

Cкаржник зазначає, що до матеріалів справи не додано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у даній справі має право відповідно до закону представляти Криворізьку міську раду у якості представника (адвоката) або в порядку самопредставництва, а тому відсутні підстави вважати, що позовну заяву підписано особою, яка має право її підписувати. При цьому, доказів того, що ОСОБА_2 у даній справі представляє міську раду у якості адвоката до матеріалів справи не додано.

Однак, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків апеляційного господарського суду та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

При цьому, зміст касаційної скарги не містить питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики та не спростовує правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.12.2019 № 826/5500/18, який суд апеляційної інстанції врахував при прийнятті оскаржуваної постанови у даній справі.

Крім того, посилання скаржника на те, що до матеріалів справи не додано доказів того, що представник Криворізької міської ради ОСОБА_2 представляє інтереси міської ради в якості адвоката або в порядку самопредставництва, відхиляються судом з огляду таке.

Відповідно до частини четвертої статті 1312 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Водночас, наступною частиною п`ятою цієї ж статті 1312 Конституції України встановлено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді, зокрема, у малозначних спорах.

При цьому, згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Водночас, предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості з орендної плати за землю в сумі 158 721,77грн, а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України дана справа № 904/619/20 є малозначною.

За приписами частини 2 статті 58 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Отже, враховуючи вищевикладені положення процесуального закону, представником у малозначних справах може бути особа, яка не має статусу адвоката.

До того ж, Суд зазначає, що надання довіреності на представника саме по собі виключає самопредставництво юридичної особи.

Колегія суддів, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.12.2019 у справі № 826/5500/18 щодо застосування норм процесуального права під час вирішення питання про наявність у представників юридичних осіб повноважень на представництво у суді та те, що суд апеляційної інстанції здійснив перегляд ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 відповідно до такого правового висновку, вважає, що судом апеляційної прийнято цілком законне та обґрунтоване рішення, а доводи касаційної скарги такими, що не спростовують правильності застосування норм матеріального та процесуального права, покладених в основу прийнятого оскарженого судового рішення.

Так, стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Приписами пункту 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Зважаючи на викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2020 у справі № 904/619/20 на підставі пункту 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а підстави для відступлення від цих висновків у межах цієї справи відсутні.

Керуючись статтями 2, 234, 287, пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 904/619/20 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2020 у вказаній справі.

2. Скаржнику надіслати копію даної ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, в тому числі квитанцію № 1924-3201-1859-3962 від 08.04.2020 на суму 2102,00 грн, а іншим учасникам справи - копію ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.