УХВАЛА

25 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 922/3326/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Орла С.С.,

відповідача - Радигіна Є.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Харківської області від 28.01.2020 та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2020

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж

про стягнення 1 578 863, 80 грн,

ВСТАНОВИВ:

11.10.2019 Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (далі - Ізюмське КП) 779 750,64 грн пені, 3 % річних у сумі 232 217, 83 грн та інфляційних втрат у сумі 566 895, 33 грн за договором про постачання природного газу від 21.09.2017 № 1052/1718-БО-32 (далі - Договір).

Позов з посиланням на пункт 6.1 Договору мотивовано тим, що відповідач прострочив та не виконав зобов`язання з оплати переданого йому газу у визначений Договором строк.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.01.2020 (суддя Сальнікова Г.І.) позов задоволено частково; з відповідача на користь позивача стягнуто 77 975,06 грн пені, 3 % річних у сумі 232 217,83 грн, інфляційні втрати в сумі 566 895,33 грн; у задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 (колегія суддів: Пушай В.І. - головуючий, Попков Д.О., Стойка О.В.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи зазначені судові рішення, попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що наявні підстави для задоволення клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення суми пені.

28.04.2020 АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 28.01.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 зі справи в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 701 775, 58 грн пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач, посилаючись на зміст частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), стверджує, що питання зменшення судами суми пені, порядку, згідно з яким зменшується сума пені, підстави для зменшення пені мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики з аналогічних спорів, а також є винятково вагомими для учасника справи, оскільки стосуються регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливають на фінансовий стан підприємств - учасників цього ринку.

Позивач зазначає, що він оскаржує ухвалені у справі судові рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, а саме:

попередні судові інстанції застосовали норми права - статтю 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та статтю 233 Господарського кодексу України (далі - ГК) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2020 зі справи № 908/1453/14, оскільки не взяли до уваги майновий стан позивача, зокрема наявність податкового боргу, що призвело до безпідставного надання переваги правам відповідача перед правами позивача.

Верховний Суд, дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 922/3326/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 922/3326/19 суди першої та апеляційної інстанцій ухвалювали без урахування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.05.2020 зі справи № 908/1453/14, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності (тому суди у цих справах дійшли різних висновків), що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.

Слід зазначити, що у низці постанов Верховного Суду, зокрема постановах від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 16.04.2020 у справі № 923/639/19, від 29.04.2020 у справі № 910/1193/19 та ін., ухвалених за позовами АТ «НАК «Нафтогах України» до підприємств, що надають послуги з постачання теплової енергії, про стягнення, зокрема, пені у зв`язку з порушенням умов укладених сторонами договорів постачання природного газу містяться висновки, які зводяться до того, що:

вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання;

зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд з дотриманням правил статті 86 ГПК вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та його розмір.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися також на загальних засадах цивільного законодавства, якими, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК), та принципах господарського судочинства відповідно до статті 2 ГПК.

У цій конкретній справі (№ 922/3326/19) суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання зменшення пені, врахували:

ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, неподання позивачем жодних доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, майновий стан підприємства відповідача, а також те, що в цьому випадку розмір нарахованої пені є надмірно великим (779 750,64 грн).

Суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції щодо наявності виняткових обставин для зменшення пені та додатково зазначив, що: відповідач згідно з його бухгалтерською звітністю зазнає збитків у кожному звітному році протягом тривалого періоду; на момент звернення позивача з позовом до суду відповідач сплатив вартість спожитого природного газу у повному обсязі; позивач безпідставно посилається на те, що його майнові інтереси не враховані, оскільки згідно з консолідованим звітом про прибутки або збитки за рік, який закінчився 31.12.2017, розміщеним на офіційному вебсайті компанії, чистий прибуток позивача за рік склав 39 449 млн грн, а відповідно до скороченого консолідованого проміжного звіту про прибутки або збитки за 9 місяців, що закінчилися 30.09.2018 чистий прибуток компанії становить 16 731 млн грн; підсумковий звіт за 2019 рік на сайті компанії ще не розміщений, тому доводи апеляційної скарги про наявність станом на 31.07.2019 сумарної простроченої заборгованості підприємств ТКЕ, ТЕЦ перед АТ «НАК «Нафтогаз України» в сумі 39,3 млрд грн відхиляються за недоведеністю.

Попередні судові інстанції дійшли висновку, що зменшення розміру пені є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігає настанню негативних наслідків для сторін (зокрема, з огляду на стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 232 217,83 грн та інфляційних втрат у сумі 566 895,33 грн).

Зі змісту постанови Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» 89 120, 30 грн пені, 3 % річних у сумі 20 566, 21 грн та інфляційних втрат у сумі 35 520,94 грн у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання електричної енергії (на яку посилається позивач як на підставу касаційного оскарження судових рішень згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК) убачається, що суд касаційної інстанції, перевіряючи правильність застосування попередніми судовими інстанціями положень статей 551 ЦК та 233 ГК, зазначив, що: у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін, що й зробили суди в цій справі; суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, зокрема наявність заборгованості позивача із заробітної плати та податковий борг, обґрунтовано відмовили в задоволенні клопотання позивача про зменшення розміру пені.

Зміст цієї постанови свідчить, що попередні судові інстанції дійшли висновку, що майновий стан позивача впливає на баланс інтересів сторін у спорі зі справи № 908/1453/14 і його необхідно врахувати, щоб запобігти настанню негативних наслідків для сторін.

Отже, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Арґументи касаційної скарги щодо неприйняття апеляційним судом до уваги майнового стану позивача у тому числі обставин стосовно наявності у нього податкового боргу; нез`ясування обставин про те, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов`язання; відсутності доказів на підтвердження важкого матеріального стану відповідача, - фактично пов`язані з переоцінкою доказів у справі.

Отже, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справах № 922/3326/19, яку просить переглянути в касаційному порядку позивач, та у справі № 908/1453/14, на яку позивач посилається в касаційній скарзі, є різними, хоча і за подібного матеріально-правового регулювання.

Касаційний господарський суд у прийнятті цієї ухвали також враховує, що відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній скарзі позивач помилково посилається на частину третю статті 287 ГПК, оскільки підстав для висновку, що судові рішенні у справі не підлягають касаційному оскарженню відповідно до зазначеної норми, немає.

З огляду на зазначене Касаційний господарський суд у розгляді касаційної скарги зі справи № 922/3326/19 встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 04.05.2020 зі справи № 908/1453/14,стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/3326/19.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» визначає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене в демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 зі справи № 910/4647/18).

За таких обставин згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України».

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Харківської області від 28.01.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 у справі № 922/3326/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос