ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року Справа № 903/889/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення господарського суду Волинської області від 26.02.2020 р. у справі №903/889/19 (суддя Грабар І.О., повний текст рішення складено 04.03.2020р.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд"

до державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державного агентства резерву України

про стягнення 960867,36 грн.

за участю представників:

позивача -Проніна О.А,

відповідача - не з`явився,

третьої особи - Михайлець О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 26.02.2020 р. у справі №903/889/19 за позовом публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" до державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача державного агентства резерву України про стягнення 960867,36 грн. задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" на користь публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" 482200,00 грн. основного боргу, 61754,00 грн. штрафу, 15077,54 грн. інфляційних втрат, 10780,14 грн. 3% річних, 8547,17 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, зокрема, що в період дії мораторію у справі про банкрутство № 903/123/15 перебіг позовної давності зупинявся, а тому ПАТ "Аграрний фонд" не пропущено строк позовної давності для звернення в суд за вимогами по даній позовній заяві.

Враховуючи приписи ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суд зазначив, що пеня, індекс інфляції та 3% річних в період дії мораторію не нараховується, а тому вони не підлягають стягненню з відповідача в період дії мораторію (тобто до 05.02.2019р.). Відтак, судом встановлено, що позивачем в періодах нарахування 3% річних та інфляційних втратах невірно визначено період нарахування (не враховано дію мораторію). Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" по відсотках, інфляційних втратах, штрафу та пені, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування з відповідача: 10780,14 грн. - 3% річних (за період з 06.02.2019 по 04.11.2019); 15077,54 грн. - інфляційні втрати (за період з лютого по жовтень 2019); 61754,00 грн. - штраф. Нарахування позивачем 219266,16 грн. інфляційні втрати, 51974,24 грн. - 3% річних, а також пеня в розмірі 124112,68 грн. до задоволення не підлягають, оскільки нараховані в період дії мораторію.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державне агентство резерву України звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно біржового контракту від 02.07.2015р. №02/07-5, який був підписаний брокером покупця на підставі договору доручення та довіреності, однак вказані документи позивачем суду не надавались, що не дає можливості встановити обсяг прав та обов`язків наданих брокеру безпосередньо покупцем на укладення контракту саме на таких умовах, які визначені в біржовій угоді.

Також зазначає, що позивачем порушено строк позовної давності на звернення до суду з вимогою, оскільки відповідно до п.4.1 біржового контракту покупець повинен протягом 7 календарних днів після укладення та реєстрації контракту оплатити вартість товару та враховуючи, що 02.07.2015 року контракт зареєстрований на Українській універсальній біржі, а тому позивач з 10.07.2015 року набув право на звернення до суду з позовною заявою, однак звернувся до суду 06.11.2019 року з пропуском строку позовної давності визначеним Цивільним кодексом України.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням ст. ст. 2, 7, 13, 86 ГПК України, ст. ст. 257, 258, 261 ЦК України, ст. ст. 19, 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, зокрема, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного агентства резерву України - без задоволення. Зазначає, зокрема, що після відкриття провадження у справі №903/123/15 про банкрутство ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2", позивач позбавлений був можливості звернутися до суду в позовному провадженні про стягнення заборгованості за біржовим контрактом від 02.07.2015р. №02/07-6, а тому ПАТ "Аграрний фонд" не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами у даній справі. Також зазначає, що за змістом п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом, що вірно було враховано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

У судове засідання, призначене на 22.06.2020 р., відповідач не забезпечив явку свого представника, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги належне повідомлення учасників справи про розгляд справи та той факт, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

У відповідності до вимог ст.269 ГПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 02.07.2015 року між публічним акціонерним товариством "Аграрний фонд" (далі - ПАТ "Аграрний фонд", продавець, позивач) та державним підприємством "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" (далі - ДП "Луцький КХП №2", покупець, відповідач) укладений біржовий контракт №02/07-5 (далі - контракт; т. 1, а.с.12-15), відповідно до п. 1.1 якого, продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, вказаний в цьому контракті, а покупець зобов`язується прийняти такий товар і сплатити за нього грошову суму, передбачену цим контрактом.

Предметом контракту є борошно пшеничне вищого гатунку, що відповідає ДСТУ 46.004-99 (п. 1.2 контракту), кількість товару, що продається за цим контрактом становить 200,500 тонн (п. 1.3. контракту).

Відповідно до пункту 2.3 контракту загальна ціна товару, що продається згідно цього контракту встановлюється сторонами: 735 166,67грн. без ПДВ, крім того ПДВ 147 033,33 грн., загалом разом з ПДВ 882200,00 грн.

Пунктом 4.1 контракту, сторони узгодили, що покупець повинен протягом 7 (семи) календарних днів після укладання та реєстрації Контракту на Українській універсальній біржі оплатити товар.

Згідно п.п. 7.1. -7.3 контракту, цей контракт набирає чинності після підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін та його реєстрації Українською універсальною біржею. Реєстрація контракту здійснюється не пізніше наступного за укладанням Контракту (здійсненням угоди) дня. Строк дії цього контракту розпочинає свій перебіг з моменту набрання чинності Контрактом та припиняється 31.12.2015.

У відповідності до п.8.4 контракту, за порушення покупцем строків оплати товару відповідно до п.п. 2.3 та 4.1. цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 7% загальної ціни товару.

Як слідує з матеріалів справи, контракт №02/07-5 від 02.07.2015 зареєстрований на Українській універсальній біржі - 02.07.2015р. (т. 1, а.с. 4)

03.07.2015р. між ПАТ "Аграрний фонд" та ДП "Луцький КХП № 2" підписано видаткову накладну №3257 (т. 1, а.с.17), якою засвідчено факт прийняття ДП "Луцький КХП № 2" борошна пшеничного вищого ґатунку обсягом 200,500 тонн на загальну суму 882200,00 грн.

У відповідності до п.4.1 контракту, кінцевий строк оплати товару згідно біржового контракту від 02.07.2015 № 02/07-5 становить 09.07.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з банківських виписок від 16.07.2015р. та від 17.07.2015р., відповідач перерахував кошти на рахунок позивача в сумі 400000,00 грн. (т. 1, а.с.21-22).

З метою досудового врегулювання спору, ПАТ "Аграрний фонд" 13.08.2015р. надіслав на адресу ДП "Луцький КХП №2" вимогу від 12.08.2015р. №02/1932, яка залишено відповідачем без реагування, на день розгляду даної справи заборгованість з основного боргу за отриманий товар відповідачем не оплачена та становить 482200,00 грн.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 10.03.2015р. порушено провадження у справі №903/123/15 про банкрутство ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" за заявою СПП "Рать" і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду Волинської області від 10.04.2017р. припинено процедуру розпорядження майном ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2", визнано ДП "Луцький КХП №2" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та надано строк для заявлення грошових вимог кредиторів до боржника.

ПАТ "Аграрний фонд" 07.06.2017р. подав до господарського суду Волинської області заяву №02-08/3/1014 про майнові вимоги до боржника, що виникли на підставі біржового контракту №02/07-5 від 02.07.2015р. (т. 1, а. с. 26-30). Ухвалою господарського суду Волинської області від 18.07.2017р. у справі №903/123/15 було прийнято вказану заяву ПАТ "Аграрний фонд" про визнання грошових вимог до боржника ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" до розгляду.

Окрім того, арбітражним керуючим Михайловським С.В. визнано ПАТ "Аграрний фонд" кредитором ДП "Луцький КХП № 2" та надано відповідь від 21.06.2017р. №02-27/620 на заяву про вимоги боржника (т.1, а.с.32-33).

Господарський суд Волинської області ухвалою від 07.11.2018р. у справі №903/123/15 закрив провадження у справі про банкрутство ДП "Луцький КХП № 2", яка залишена без змін постановлю Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019р. та постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.05.2019р..

Враховуючи закриття провадження у справі №903/123/15 про банкрутство ДП "Луцький КХП № 2", заява ПАТ "Аграрний фонд" від 07.06.2017р. №02-08/3/1014 про майнові вимоги до боржника судом розглянута не була.

06.11.2019 року ПАТ "Аграрний фонд" звернувся до господарського суду Волинської області з позовною заявою про стягнення з ДП "Луцький КХП № 2" заборгованості, що виникла на підставі біржового контракту №02/07-5 від 02.07.2015р.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 193 ГК України, ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 509, ст. ст. 525, 599 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Беручи до уваги укладення між сторонами контракту №02/07-5 від 02.07.2015р., належне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань згідно умов контракту, що підтверджується видатковою накладною №3257 від 03.07.2015р. (т.1, а. с. 17) та не проведення належним чином відповідачем оплати у встановленому контрактом порядку і розмірі за отриманий товар (доказів оплати за отриманий товар у повному розмірі матеріали справи не містять та сторони не заперечують факт існування основної заборгованості за контрактом), колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 482200,00 грн. З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в частині стягнення основної заборгованості підлягає залишенню без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних нарахованих за період з 10.07.2015р. по 04.11.2019р. в сумі 230046,20 грн. та 3% річних нарахованих за період з 10.07.2015р. по 04.11.2019р. в сумі 62754,28грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц).

Таким чином, період за який можливо здійснити стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у даній справі обмежується останніми трьома роками, що передували подачі такого позову 06.11.2019р., тобто обраховується з 06.11.2016р. до 04.11.2019р. (в межах заявленого періоду згідно позовної заяви, т.1 а.с.67).

Враховуючи вищевикладене, а також приписи ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає правомірним стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 06.11.2016р. по 04.11.2019р. в сумі 161542,22 грн. та 43352,30 грн. відповідно.

Оскільки судом першої інстанції позовна вимога про стягнення інфляційних та 3 % річних була задоволена частково, однак стягнення відбулося за інший період та в інших сумах, колегія суддів вважає за необхідне, у відповідності до ч.4 ст. 277 ГПК, змінити рішення суду у відповідні частині.

Позивачем було заявлено до стягнення з відповідача також пеню в сумі 124112,68 грн. за період з 10.07.2015р. по 07.01.2016р. та штраф в сумі 61754грн.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

У відповідності до п.8.4 контракту №02/07-5 від 02.07.2015 року, за порушення покупцем строків оплати товару відповідно до п.п. 2.3 та 4.1. цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 7% загальної ціни товару.

Таким чином, враховуючи, що термін виконання зобов`язання за контрактом №02/07-5 від 02.07.2015 року настав 09.07.2015р., однак відповідачем у визначений термін не було оплачено отриманий товар та частково оплачено товар на суму 400000грн. 16.07.2015р. та 17.07.2015р., позивач правомірно, у відповідності до п. 8.4 контракту, нарахував до стягнення з відповідача пеню за період прострочення з 10.07.2015р. по 07.01.2016р. в сумі 124112,68 та штраф в сумі 61754 грн.

При цьому враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності (т.1, а. с. 151), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (частина 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зі змісту вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Враховуючи, що 10.07.2015 року (перший день прострочення платежу) ПАТ "Аграрний фонд" набув право на звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за біржовим контрактом №02/07-5, а також те, що 07.06.2017 року ПАТ "Аграрний фонд" звернувся із заявою про майнові вимоги (у справі про банкрутство №903/123/15) до боржника ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" (т.1, а.с.26-30), колегія суддів дійшла висновку, що позовна давність щодо звернення позивача до суду із позовною заявою у даній справі перервалась 07.06.2017р., тобто з дати пред`явлення заяви у справі про банкрутство. Отже, звернувшись із позовними вимогами у даній справі 06.11.2019р. (згідно відмітки на поштовому конверті, т.1 а.с. 84), позивачем не було пропущено загального строку позовної давності. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Натомість, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України).

Враховуючи, що 10.07.2015р. - перший день прострочення виконання зобов`язання відповідачем з оплати отриманого товару, відтак строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені та штрафу, у відповідності до п1. ч.2 ст. 258 ЦК України, закінчився 10.07.2016р., тоді як з відповідними позовними вимоги позивач звернувся до суду лише 06.11.2019р. (згідно відмітки на поштовому конверті, т.1 а.с. 84), тобто з пропуском спеціального строку позовної давності в один рік.

Правила переривання строку позовної давності визначені ст. 264 ЦК України у даній ситуації до позовних вимог про стягнення пені та штрафу не застосовуються, з огляду на те, що станом на дату звернення ПАТ "Аграрний фонд" з майновими вимогами у справі про банкрутство 07.06.2017р. (дата переривання загального строку позовної давності), спеціальний строк позовної давності в один рік вже сплинув 10.07.2016р.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог право на яку має позивач, що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність правових підстав у даній справі для задоволення заяви відповідача про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача штрафу в сумі 61754грн. підлягає скасуванню з прийняттям у відповідній частині нового рішення про відмову в задоволені позову, з підстав спливу спеціального строку позовної давності.

При цьому, оцінюючи висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені, частково інфляційних та частково 3% річних з підстав нарахування останніх в період дії мораторію у відповідності до ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

За змістом ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Справу про банкрутство державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" порушено 10.03.2015р., таким чином заборгованість, що виникла за біржовим контрактом від 02.07.2015р. (тобто укладеним після порушення справи про банкрутство) є поточною, а тому, згідно до ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дія мораторію не поширюється на вказану заборгованість.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції невірно було застосовано ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин.

Однак враховуючи, що позов в частині стягнення пені не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позовної давності, визначеного п1. ч.2 ст. 258 ЦК України, рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині щодо відмови в стягнення пені з підстав застосування ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" підлягає зміні з викладом мотивувальної частини рішення в редакції даної постанови.

Оцінюючи доводи позивача про неможливість звернення ПАТ "Аграрний фонд" до суду з позовними вимогами в період дії мораторію та розгляду в судовому порядку справи №903/123/15 про банкрутство ДП "Луцький КХП №2", колегія суддів зазначає, що відповідно до абз. 4 п.8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред`явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредитором, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Таким чином, позивач починаючи з 10.07.2015 р. (перший день прострочення платежу відповідачем) не був позбавлений права звернутися до відповідача у позовному провадженні з вимогами про стягнення з ДП "Луцький КХП №2" заборгованості до винесення постанови господарського суду Волинської області у справі №903/123/15 від 10.04.2017р. та визнання боржника банкрутом. Наведене спросовує доводи позивача про неможливість застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафу у даній справі.

Щодо доводів апелянта про недійсність правочину з підстав відсутності повноважень у брокера на підписання контракту від імені відповідача, то в матеріалах справи відсутні докази, що біржовий контракт, укладений між сторонами, визнано недійсним в судовому порядку. Крім того даний контракт виконувався відповідачем, що підтверджується банківською випискою від 16.07.2015р. та 17.07.2015р. про часткову оплату в сумі 400000 грн. (т.1, а. с. 21-22), наведене свідчить про подальше схвалення контракту відповідачем шляхом його часткового виконання та спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

У відповідності до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінивши в сукупності матеріали справи та здійснивши перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції: в частині стягнення основної заборгованості - залишенню без змін; в частині стягнення 61754 грн. штрафу - скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову в позові; в частині стягнення інфляційних, 3 % річних та судового збору - зміні з викладенням резолютивної частини рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з ДП "Луцький комбінат хлібопродуктів № 2" на користь ПАТ "Аграрний фонд" 161 542,22 грн. інфляційних втрат; 43 352,30 грн. 3% річних; 10306 грн. судового збору"; в частині відмови в стягненні пені - зміні рішення в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

За приписами ст. 129 ГПК України, колегією суддів, з підстав зміни судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових втрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 26.02.2020 р. у справі №903/889/19 в частині стягнення 482200 грн. основного боргу - залишити без змін.

3. Рішення господарського суду Волинської області від 26.02.2020 р. у справі №903/889/19 в частині стягнення штрафу скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" до державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів №2" в частині стягнення 61754 грн. штрафу - відмовити.

4. Рішення господарського суду Волинської області від 26.02.2020 р. у справі №903/889/19 в частині стягнення 3% річних, інфляційних та судового збору - змінити.

5. Викласти резолютивну частину рішення в цій частині в наступній редакції: "Стягнути з державного підприємства "Луцький комбінат хлібопродуктів № 2" (вулиця Промислова, будинок 4, село Рованці, Луцький район, Волинська область, 45650, ) на користь публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (вулиця Б.Грінченка, будинок 1, місто Київ, 01001, ) 161 542,22 грн. (сто шістдесят одна тисяча п`ятсот сорок дві гривні) інфляційних втрат; 43 352,30 грн. (сорок три тисячі триста п`ятдесят дві гривні тридцять копійок) 3% річних; 10306 грн. (десять тисяч триста шість гривень) судового збору".

6. Рішення господарського суду Волинської області від 26.02.2020 р. у справі №903/889/19 в частині відмови в стягненні пені змінити в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

7. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (вулиця Б.Грінченка, будинок 1, місто Київ, 01001, ) на користь Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) 6661 грн. (шість тисяч шістсот шістдесят одна гривня) судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

8. Господарському суду Волинської області видати судові накази.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "25" червня 2020 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.