ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року Справа № 906/33/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

без виклику представників сторін.

за апеляційною скаргою ФОП Котелянець В.І. на рішення Господарського суду Житомирської області від 16 березня 2020 р. (ухваленого суддею Давидюком В.К., повний текст складено 18.03.20р.) у справі № 906/33/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро"

до Фізичної особи-підприємця Котелянця Володимира Івановича

про стягнення 122589,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Гор.Інвест Агро" звернулося в Господарський суд Житомирської області з позовом до ФОП Котелянця Володимира Івановича про стягнення: 88611,25 грн - основного боргу, 7304,97 грн - 3% річних, 26672,87 грн - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.03.20 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач на підставі усної домовленості продав відповідачу соняшник на загальну суму 88611,25 грн.. Однак відповідач за отриманий товар не розрахувався, внаслідок чого виникла заборгованість.

Разом з тим, суд вказав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач розрахувався за отриманий соняшник, як і відсутні докази на підтвердження припинення зобов`язання відповідача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.03.20 р. у справі № 906/33/20 та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в матеріалах справи міститься довідка від 30.05.19 р., видана ТОВ «Гор.Інвест Агро», з якої вбачається, що Котелянець В.І. у повному обсязі виконав зобов`язання перед позивачем, щодо погашення вартості отриманого товару; у відповідач відсутні претензії щодо порядку та строків виконання зобов`язання про оплату товару на суму 88611,25 грн.

Стверджує, що позивач видавши вказану довідку, засвідчив факт виконання зобов`язання відповідачем, внаслідок чого таке зобов`язання припинилося, що не враховано судом першої інстанції.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Гор.Інвест Агро" та ФОП Котелянцем В.І. досягнута усна домовленість, за умовами якої ТОВ "Гор.Інвест Агро" зобов`язувалось поставити соняшник не класний, а ФОП Котелянцем В.І. зобов`язався оплатити отриманий товар.

На виконання усної домовленості, позивач поставив відповідачу соняшник на загальну суму 88611,25 грн., що підтверджується видатковою накладною № ГА-0000009 від 04.01.2017 р. (а.с. 8).

Вказана накладна підписана сторонами без зауважень та заперечень. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує факт отримання вказаного товару.

При цьому, відповідач не виконав зобов`язання в частині оплати прийнятого товару, в наслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в сумі 88611,25 грн.

Позивач звернувся до відповідача з заявою від 05.10.2017р. про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 9-10).

Вказана заява залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

В подальшому, Рівненський апеляційний господарський суд під час розгляду справи №906/583/17, не прийняв до уваги заяву про зарахування вимог та вказав, що позивач не позбавлений права звернутись за судовим захистом про стягнення заборгованості в сумі 88611,25 грн. на загальних підставах (постанова від 11.01.2018, а.с. 11-15).

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань в частині оплати товару стало підставою для звернення позивача в суд з даним позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 205 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Приписами частини 2 статті 184 Господарського кодексу України передбачено, що укладення договору на основі вільного волевиявлення може відбуватись у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього кодексу.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України).

В силу приписів частин 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У відповідності до частин 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Так, між ТОВ "Гор.Інвест Агро" та ФОП Котелянец В.І. укладено договір поставки у спрощеній формі.

Відповідно до ст.. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.2 ст. 692 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 88611,25 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною №ГА-0000009 від 04.01.2017р. Накладна містить відомості про номер та дату складання, сторони господарських операцій, найменування товару, одиницю виміру, кількість, ціну, загальну вартість відпущеного товару, скріплена підписом сторін та завірені відтисками печаток.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що накладна № ГА-0000009 відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та є первинними документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов`язку по проведенню розрахунків за отриманий товар.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Разом з тим, суд враховує, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню, починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів констатує відсутність будь-яких доказів на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання в частині оплати 88611,25 грн. за поставлений товар.

А відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 88611,25 грн. заборгованості за поставлений товар обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів оцінює критично доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про те, що відповідно до довідки ТОВ "Гор.Інвест Агро" від 30.05.2019р. ФОП Котелянця В.І. повністю виконав зобов`язання перед позивачем щодо погашення (оплати) вартості отриманого товару згідно з видатковою накладною №ГА-0000009 від 04.01.2017 на суму 88611,25 грн. (а.с. 32).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача заперечив дійсність вказаної довідки, оскільки, жодних оплат від відповідача не надходило, а походження вказаного документа керівництву підприємства невідомо.

Дослідивши довідку від 30.05.2019 р., колегія суддів звертає увагу на те, що з її змісту не вбачається, в який спосіб приватний підприємець виконав зобов`язання перед позивачем за видатковою накладною № ГА-0000009 від 04.01.2017 на суму 88611,25 грн.

Водночас, колегія суддів враховує той факт, що відповідачем не додано доказів на підтвердження виконання зобов`язання за даною накладною.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що сторони домовилися про заміну первісного зобов`язанням новим або докази того, що ТОВ "Гор.Інвест Агро" звільнив ФОП Котелянця В.І. від сплати заборгованості.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідачем не надано доказів проведення виконання (здійснення оплати) чи будь-який інший спосіб, визначений законодавством (ч. 1 ст. 202 ГК України).

При цьому не бере суд до уваги заяву про зарахування зустрічних вимог від 05.10.17р., оскільки вона спростовувалася у справі № 906/583/17 (за позовом ФОП Котелянця В.І. до ТОВ "Гор.Інвест Агро" про стягнення боргу) та не врахована судом при визначення суми заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

А відтак, колегія суддів дійшла висновку, що довідка від 30.02.19 р. не є належним доказом на підтвердження припинення зобов`язання відповідача перед позивачем за видатковою накладною №ГА-0000009 від 04.01.2017 р.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 7304,97 грн. 3% річних та 26672,87 грн інфляційних втрат, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши розрахунок та враховуючи межі позовних вимог, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 7304,97 грн. річних та 26672,87 грн. інфляційних.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ФОП Котелянець В.І. на рішення Господарського суду Житомирської області від 16 березня 2020 р. у справі № 906/33/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 16 березня 2020 р. у справі № 906/33/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/33/20 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "25" червня 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.