Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/309/20

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Машевської О.П.

секретар судового засідання: Нероди І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Трешкевич В.В. - адвокат, ордер серії АХ №1012213 від 19.03.20р.,

від відповідача: Хаупшева Л.М. наказ №167-ОД від 27.05.2020 року (участь в засіданнях 28.05.2020 року та 05.06.2020 року), Олянюк В.Л. наказ № 139-ОД від 07.05.2020 (участь в засіданні 09.06.2020 року)

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" (м. Харків)

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (смт. Новогуйвинське, Житомирського району, Житомирської області)

про стягнення 42860,82 грн ( відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 16.04.20р. (вх. № г/с 02-44/463/20 від 22.04.20р.)

Процесуальні дії по справі.

Відповідно до ухвали суду від 26.03.2020 року справу за позовом №906/309/20 відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, перше засідання розгляду справи по суті призначено на 04.05.2020 року о 14:30.

Відповідно до ухвали суду від 04.05.2020 року відкладено розгляд справи по суті на 28.05.2020 року.

В засіданні розгляду справи по суті 28.05.2020 року оголошено перерву до 05.06.2020 року до 14:00.

В засіданні розгляду справи по суті 05.06.2020 року оголошено перерву до 09.06.2020 року до 14:30.

В засіданні розгляду спрапви по суті судом прийнято до розгляду по суті заяву ТОВ "Торговий дім "ПК Індустрія" про часткову відмову від позову та збільшення позовних вимог від 16.04.20р. (вх. г/с №02-44/463/20 від 22.04.20р), прийнято відмову ТОВ "Торговий дім "ПК Індустрія" від позовних вимог до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення основного боргу в сумі 68906, 80 грн у зв`язку із їх задоволенням після відкриття провадження у справі та закрито провадження у справі в цій частині. Розглядаються по суті позовні вимоги ТОВ "Торговий дім "ПК Індустрія" до ДП "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення пені в сумі 24 418, 14 грн, інфляційних втрат в сумі 12 375, 27 грн, 3% річних в сумі 6067, 41 грн.

В засіданні розгляду справи по суті 09.06.2020 року судом прийнято вступну та резолютивну частину рішення суду про часткове задоволення позову.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позивач ТОВ "Торговий дім "ПК Індустрія" звернувся з позовом до суду до відповідача Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення на його користь 111 092, 81 грн, з яких: 68 906, 80 грн основного боргу, 24 418, 14 грн пені, 11 790, 83 грн інфляційних втрат та 5 977, 04 грн 3% річних.

В обґрунтування підстав поданого позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання по сплаті коштів за відпущену продукцію згідно умов, порядку та строків, визначених у Договорі №150218 від 15.02.2018 року та Специфікаціями №1 та 2 від 15.02.2018 року.

Правові підстави позову: 11,526,612,625,627,629,630,712 ЦК України, ст.ст. 193,216-218,230,231,236,343 ГК України.

Позивачем 22.04.2020 року подано суду заяву про часткову відмову від позову та збільшення позовних вимог, згідно якої повідомив про повну сплату відповідачем суми основного боргу після відкриття провадження у справі на суму 68 906, 80 грн та у зв`язку з чим просить суд прийняти відмову від позовних вимог про стягнення основного боргу, натомість просить суд стягнути з відповідача 42 860, 82 грн, з яких: 24 418, 14 грн пені, 12 375, 27 грн суми інфляційних втрат та 6 067, 41 грн 3% річних з простроченої суми.

Відповідач у своєму клопотанні від 30.04.2020 року (вх. г/с №02-44/502/20 від 05.05.2020 року) просить суд зменшити розмірі пені та інфляційних втрат на 99%, посилаючись, зокрема, на те, що він є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України (здійснює ремонт бронетанкової техніки), в час проведення на сході країни Операції об`єднаних сил; не дивлячись на скрутне фінансове становище підприємствао вжило заходи та погасило заборгованість на суму основного боргу, про що свідчать платіжні доручення №1194 та №1192 від 03.04.2020 року. На підставі ст. 233 ГК України доводить, що збитки позивачу не завдано, несвоєчасне виконання зобов`язань по Договору не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Відповідач у відзиві на позовну заяву про збільшення позовних вимог вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню та доводить, що відповідно до п. 2.4. Договору, якість продукції, що є предметом Договору перевіряється відділом технічного контролю покупця, результати перевірки оформлюються актом вхідного контролю, на кожну окрему партію продукції. Відповідно до п. 3 Специфікації, постачання продукції здійснюється власними силами та за рахунок постачальника на адресу покупця (Житомирська область, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, 1) в кількості та на умовах, визначені у Специфікації. Умови оплати: 30 календарних днів по факту поставки продукції на склад покупця та проходження вхідного контролю. Позивач у позовній заяві прийшов помилкового висновку, що строк опати за отриману продукцію за накладними №1602012 та №1602013 від 16.12.2018 настав 22.03.2018. Продукція, що надійшла за накладними №1602012 та №1602013 від 16.02.2018 пройшла вхідний контроль 27.02.2018, що підтверджується Актом вхідного контролю №220 від 27.02.2018 року, тому оплата отриманої продукції мала бути здійснена до 27.03.2018 включно, тоді як позивач визначив дату початку прострочення зобов`язань відповідачем - 22.03.2018 року, що не відповідає умовам укладеного Договору , а саме п. 3 Специфікації №1 та №2 від 15.02.2018.

Позивач у відповідь на відзив доводить, що відповідач не зазначив, що він не згоден із розміром розрахованих пені, інфляційних втрат і 3% річних, судових витрат, понесених позивачем, не надано власного контррозрахунку. Щодо посилання відповідача на акт вхідного контролю №220 від 27.02.2018 року, проте відповідачем такого акту не додано, а у позивача він відсутній, в матеріалах справи він також відсутній. Натомість, в матеріалах справи містяться копії підписаних та скріплених початками сторін видаткові накладні №1602012 від 16.02.2018 року та №1602013 від 16.02.2018 року за Договором, що свідчить про отримання продукції відповідачем 16.02.2018 року на вказану у видаткових накладних суму. Також вказує, що відповідачем не спростовано правову оцінку обставин, наданих позивачем, а саме - підстави нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат. Щодо твердження відповідача щодо не надання позивачем доказів понесених ним збитків вказує, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних за Договором на 99% вказує, що відповідачем не аргументовано на які розрахунки пеня, інфляційні нарахування та 3% річних мають бути зменшені саме на 99%, чому розмір штрафних санкцій є надмірним, тому вважає що вимога про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат не може бути задоволена за будь-яких обставин, оскільки також можливості ст. 233 ГК України суду не надає.

Відповідач 28.05.2020 року подав суду клопотання про приєднання до матеріалів справи письмового доказу, а саме копії акту вхідного контролю №220 від 27.02.2018.

Позивач 03.06.2020 року подав суду клопотання про приєднання доказів, а саме докази на підтвердження отримання продукції відповідачем.

Відповідач 09.06.2020 року подав суду письмові пояснення разом із контррозрахунком пені за видатковою накладною №1602012 від 16.02.2018 року на суму 3843,91грн та видатковою накладною №1602013 від 16.02.2018 року на суму 19372,75грн, разом 23216,66грн та 3% річних на суму 4511,21грн за видатковою накладною №1602013 від 16.02.2018 року та 1359,80грн за видатковою накладною №1602012 від 16.02.2018 року, разом 5871,01грн. Представник відповідача вважає, що саме такий розмір цих позовних вимог є обгрунтованим.

Представник позивача в усній формі заперечила щодо врахування судом при вирішенні цього спору контррозрахунку відповідача з підстав пропуску процесуального строку на його подання в порядку статті 165 ГПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

15 лютого 2018 року між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім"ПК Індустрія" (як постачальник) та відповідачем Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" (як покупець) був укладений Договір №150218, згідно умов якого позивач зобов`язався передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, на умовах та в строки, передбачені Договором (надалі за текстом - Договір №150218).

Продукція придбавається та використовується покупцем на виконання останнім умов Договорів укладених з Міністерством оборони України на 2018 рік, для проведення ремонту військової техніки (п. 1.3. Договору №150218).

Кількість та номенклатура продукції вказується у Специфікаціях, що є невід`ємною частиною Договору (п. 2.1. Договору №150218).

Якість продукції, що є предметом Договору перевіряється відділом технічного контролю покупця, результати перевірки оформлюються Актом вхідного контролю, на кожну окрему партію продукції (п. 2.4. Договору №150218).

Поставка продукції здійснюється силами та за рахунокк постачальника, можливо через перевізника на склад в місці знаходження покупця (або на умовах, обговорених сторонами), в строки/терміни встановлені сторонами у відповідній Специфікації. Моментом поставки продукції (партії продукції) та передача її покупцю є дата підписання сторонами видаткової накладної (п. 3.1. Договору №150218).

Поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній Специфікації і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов`язані з поставкою продукції (п. 4.1. Договору №150218).

Загальна сума договору складається із сум Специфікацій до Договору (п. 4.2. Договору №150218).

Покупець здійснює оплату продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Порядок, строки оплати та ціна встановлюється сторонами у відповідній Специфікації (п. 5.2. Договору №150218).

Відповідальність сторін сторони визначили у розділі 7 Договору №150218, згідно п. 7.2. якого сторони погодили, що у випадку порушення строку проведення остаточного розрахунку з оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день невиконання зобов`язань.

Строк дії Договору №150218, згідно п. 10.5. якого, - з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2018 року.

Додатком №1 до Договору №150218 є Специфікація №1 від 15.02.2018 року на суму 22 858, 80 грн з наступним асортиментом продукції: підшипник 7000105 в кількості 13 шт; підшипник 6-1000926Л в кількості 19 шт; підшипник 502310К в кількості 13 шт.

У Специфікації №1 від 15.02.2018 року вказано, серед іншого, умови оплати: 30 календарних днів по факту поставки продукції на склад покупця та проходження вхідного контролю (а.с. 24).

Додатком №2 до Договору №150218 є Специфікація №2 від 15.02.2018 року на суму 192 096, 00 грн з наступним асортиментом продукції: підшипник 6-2313М1 в кількості 348 шт.

У Специфікації №2 від 15.02.2018 року вказано, серед іншого, умови оплати: 30 календарних днів по факту поставки продукції на склад покупця та проходження вхідного контролю (а.с. 24 зворот).

Позивачем виконав зобов`язання з передачі продукції , що підтверджується:

- видатковою накладною №1602012 від 16.02.2018 року на суму 22 858, 80 грн; рахунком на оплату №1001017 від 10.01.2018 року, довіреністю №130 від 14.02.2018 року; податковою накладною №286 від 16.02.2018; квитанцією про реєстрацію податкової накладної від 13.03.2018 (а.с. 25-27 зворот);

- видатковою накладною №1602013 від 16.02.2018 року на суму 192 096, 00 грн; рахунком на оплату №1202026 від 12.02.2018; довіреністю №129 від 14.02.2018 року; податковою накладною №287 від 16.02.2018 року; квитанцією про реєстрацію податкової накладної (а.с. 28-30 зворот).

Відповідач зобов`язання з оплати отриманої продукції виконав не належним чином, сплативши 96048,00грн (платіжне доручення №2335_53019/36 від 03.05.2018р.) та 50 000, 00 грн ( платіжне доручення №1139 від 23.03.2019 р.) (а.с. 32).

Залишок боргу в сумі 68 906,80грн існував до дати звернення позивача з цим позовом до суду - 20.03.20р.

Окрім позовної вимоги про стягнення основного боргу в сумі 68906,80грн, позивач заявив похідні позовні вимоги про стягнення пені на суму 24418,14грн та позовні вимоги на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України про стягнення 11790,83грн інфляційних втрат та 5977,04грн 3% річних.

В ході судового розгляду спору відповідач провів розрахунок за вимогами про стягнення основного боргу 68906,80грн (платіжні доручення №1194 від 03.04.2020 року на суму 22858, 80грн та №1192 від 03.04.2020 року на суму 46048, 00 грн) .

Станом на дату розгляду справи по суті судом прийняти відмову позивача від позовних вимог до відповідача про стягнення основного боргу в сумі 68906,80грн у зв`язку із їх задоволенням після відкриття провадження у справі та закрито провадження у справі в цій частині, про що постановлено ухвалу.

По суті суд розглянув позовні вимоги про стягнення пені в сумі 24418,14грн, інфляційних втрат в сумі 12375,27грн та 3% річних в сумі 6067,41грн.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно загального правила ч.1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо д о г о в о р о м або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Насамперед, суд погоджується з доводами відповідача про те, що перебіг 30 календарних днів для проведення розрахунку з позивачем слід відраховувати по факту поставки продукції на склад покупця та проходження вхідного контролю, як це обумовлено у Специфікаціях №1 та №2 від 15.02.2018 року. Підписуючи зазначені документи, позивач мав всі підстави з`ясувати у відповідача до стадії виконання ним своїх зобов`язань, що слід розуміти під вхідним контролем, в який спосіб та в якому порядку останній здійснюється , в які строки тощо. Оскільки позивач таким правом не скористався, підстави застосовувати ч.1 ст. 692 ЦК України до вимоги про стягнення основного боргу за наявності домовленостей про інші строки оплати товару - відсутні.

Так, згідно Акту №220 вхідного контролю від 27.02.2018 року комісія дійшла висновку що майно, яке надійшло 23.02.2018 року на ДП "Житомирський БТЗ" від ТОВ "ТД "ПК Індустрія" по накладним №1602012, №1602013 від 16.02.2018 року придатне до подальшого використання за призначенням.

Отже, останнім днем сплати коштів за отриману продукцію, з урахуванням умов Специфікацій №1 та №2 від 15.02.2018 року є 27.03.18р.

Основний борг в сумі 68906,80грн за отриману продукцію відповідач погасив після звернення позивача з цим позовом до суду, тобто із значним простроченням.

Позивачем заявлено до стягнення пеню за прострочення в оплаті продукції за видатковою накладною №1602013 від 16.02.2018 року за період з 22.03.2018 по 21.09.2018 року на суму 20 446, 36 грн та за видатковою накладною №1602012 від 16.02.2018 року за період з 22.03.2018 по 21.09.2018 року на суму 3 971, 78 грн. Загалом пред`явлено до стягнення пеню в сумі 24 418, 14 гр.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося раніше, сторони у п. 7.2. Договору №150218 погодили, що у випадку порушення строку проведення остаточного розрахунку з оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язань.

При безготівкових розрахунках обов`язок перераховувати грошові кошти за боржника покладено на банк, що несе перед ним відповідне зобов`язання, тому місцем виконання грошового зобов`язання є банк боржника, а момент його виконання є дата списання відповідної суми з кореспондуючого рахунку банку, що обслуговує боржника (ст. 198, 341 ГК і ст. 528, 623, 1088 ЦК України, Закон України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", оскільки інше в договорі не визначено.

Оскільки останнім днем оплати продукції є 27.03.18р., першим днем прострочення відповідно є - 28.03.18р.

Період нарахування пені максимально можливий - 183 дні (ч.6 ст. 232 ЦК України) з 27.03.2018р. по 26.09.2018р. Позивач кінцевою датою нарахування пені визначив 21.09.2018р.

Видаткова накладна №1602012 від 16.02.18р., оформлена на суму 22858,80 грн, а також рахунок на оплату №1001017 від 10.01.2018р. Оплата рахунку на суму 22858,80грн проведена відповідачем лише 06.04.20р.

Пеня нараховується з 28.03.18р. по 21.09.2018р. за 178 дні на суму 3844, 04грн.

Видаткова накладна №1602013 від 16.02.18р., оформлена на суму 192096,00 грн , а також рахунок на оплату №1202026 від 12.02.2018р. Оплата рахунку на суму 96048,00грн проведена відповідачем згідно платіжного доручення №2335-53019/36 від 03.05.2018р. , тоді як фактична оплата відбулась - 03.05.18р. Рахунок на суму 50000,00грн згідно платіжного доручення №1193 від 23.03.19р. фактично оплачено 25.03.19р. Рахунок на суму 46048,00грн згідно платіжного доручення №1192 від 03.04.20р. фактично оплачено 06.04.20р.

Пеня нараховується з 28.03.18р. по 02.05.18р., оскільки 03.05.18 - день фактичної сплати 96048,00 грн на суму 192096,00грн та за 36 днів становить 6441,79 грн.

Пеня нараховується з 03.05.18р. по 21.09.18р. включно із суми 96048,00 грн ( залишок ) і за 142 днів становить 12930, 96 грн.

Обґрунтованою до стягнення з відповідача за цим позовом є пеня на загальну суму 23216,79 грн.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру неустойки (пені) на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, на 99%.

Відповідач в обґрунтування підстав поданого клопотання вказує на тяжке фінансове становище, що не давало змоги вчасно провести розрахунок (звіт про фінансовий стан за 9 місяців 2019 року). Штрафні санкції вважає надмірно великими, а позивачем не подано доказів на підтвердження наявності збитків, понесених внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язань з оплати. Вказує, що на час подачі цього позову заборгованість сплачена в повному обсязі.

Клопотання відповідача про зменшення обґрунтованого розміру пені на 99% суд ухвалює задовольнити частково та зменшити пеню на 50% від суми 23216,79 грн.

Частиною 1 ст.233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013.

У випадках очевидної неспівмірності заявлених кредитором до стягнення сум санкцій з боржника у вигляді штрафу , пені, а також 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України , не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вихідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання ( п.8.41 постанови ВПВС від 18.03.20р. у справі № 902/417/18).

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки , суд також виходить з того, що одним із її завдань є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер та виконує компенсаторну функцію ( постанова ВПВС у справі №303/2408/16-ц). Тому зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення боржника від відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін , що суперечитиме принципу пропорційності господарського судочинства ( ст. 15 ГПК України).

Зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені у цій справі суд враховує, що більшу частину основного боргу було сплачено відповідачем до звернення позивача з цим позовом до суду та після такого звернення останній погашено у повному обсязі. Окрім того, суд враховує, що здійснюючи стратегічні завдання у посиленні обороноздатності України ДП "Житомирський бронетанковий завод" стикається із фінансовими труднощами, про що доводять показники його фінансової звітності.

Суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення оплати на 50%, що є співрозмірним та збалансованим інтересом обох сторін із суми 23216,79 грн до суми 11608,40грн.

У стягнені пені в сумі 1201,35грн, яка є необґрунтованою та 11608,39грн, яка є сумою зменшення пені , загалом на суму - 12808,74грн суд відмовляє.

Позивачем нараховані до стягнення 12375,27 грн інфляційних втрат та 3% річних в сумі 6067, 41 грн.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення, зокрема, 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням, зокрема 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу (місяць), протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 № 921/212/18.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Розрахунок інфляційних втрат позивача є обґрунтованим, зауважень до його виконання відповідачем не заявлено (а.с. 61) Позовна вимога підлягає задоволенню у заявленому розмірі 12375,27грн.

Розрахунок 3% річних позивач виконав помилково, вказавши першим днем прострочення 23.03.18р., замість 28.03.18р.

З врахуванням алгоритму розрахунку, застосованому судом до вимог про стягнення пені, за прострочення в оплаті продукції за видатковою накладною №1602012 від 16.02.18р. на суму 22858,80 грн, яку фактично сплачено 06.04.20р. 3% нараховуються за період з 28.03.18р. по 05.04.2020р. включно за 740 днів на суму1389, 82 грн.

За прострочення в оплаті продукції за видатковою накладною №1602013 від 16.02.18р. на суму 192096,00 грн , яку остаточно оплачено 06.04.20р., 3% нараховуються за період з 28.03.18р. по 02.05.18р. ( 03.05.18 - фактична оплата 96048,00) із суми 192096,00 грн за 36 днів в розмірі 568, 39 грн, за період з 03.05.18р. по 24.03.19р. включно із суми 96048,00 грн за 326 днів в розмірі 2573, 56 грн та за період з 25.03.19р. по 05.04.20р. включно із суми 46048,00 грн за 348 днів в розмірі 1429, 65 грн.

Оскільки позовна вимога про стягнення 3% заявлена в сумі 6067,41грн, тоді як її обґрунтована сума складає 5961,42грн, в різниці 105,99 грн суд відмовляє.

Спір вирішено за правилами статті 74 ГПК України: кожна сторона повинна довести обґрунтованість своїх вимог та заперечень.

Щодо розподілу судових витрат

Позивач при зверненні з цим позовом до суду з ціною позову 111092,81грн сплатив судовий збір в розмірі 2102,00грн, що підтверджується платіжним дорученням № 286 від 19.03.20р.

За наслідками вирішення спору суд здійснює розподіл судового збору між сторонами в наступний спосіб : 110460,28грн (68906,80грн (основний борг) + 23216,79грн (пеня) + 5961,42 (3%) + 12375,27грн ( інфляційні втрати)) х 2102,00грн : 111092,81грн (ціна первісного позову) = 2090,03грн.

Позивач при зверненні з цим позовом до суду поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката Трешкевич В.В. (ордер серії АХ №1012213 від 19.03.20р.) в сумі 9000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням № 287 від 19.03.20р.

У зв`язку із частковим задоволенням позову розподіл витрат позивача на правничу професійну допомогу здійснюється за правилом ч.4 ст. 129 ГПК України, тобто пропорційно: 110460,28грн х9000,00грн:111092,81грн = 8948,76грн.

Додатково суд доповнює, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, яка здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога) (ст.16 ГПК України).

Витрати на професійну правничу допомогу відшкодовуються стороні процесу у справах розглянутих за правилами позовного провадження (як загального, так і спрощеного, де судові дебати не проводяться) (додаткова постанова ВПВС від 19.02.20р. у цивільній справі № 755/9215/15-ц).

Конструкція та послідовність викладення процесуальних норм ст.126 Кодексу, зокрема, частини 4, орієнтує учасника справи на те, що у першій заяві по суті спору при визначенні попереднього (орієнтовного) розміру витрат на оплату послуг адвоката , які сторона спору понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, слід враховувати його співмірність із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову; значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 5 ст. 126 Кодексу визначає можливий процесуальний наслідок для учасника справи, який недотримався вимог ч.4 цієї статті Кодексу: суд вправі зменшити розмір його витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Водночас це право суд вправі застосувати виключно за обґрунтованим клопотанням іншої сторони про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката ( ч.ч.5 та 6 ст. 126 Кодексу).

Ініціатива суду щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони не допускається (додаткова постанова ВПВС від 19.02.20р. у цивільній справі № 755/9215/15-ц).

Керуючись статтями 123, 129, ч.3 130, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити розмір пені на 50% від суми 23216,79грн до суми 11608,40грн.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК Індустрія" (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, будинок 6, літера "Д-1", ): 11608,40грн пені; 12375,27грн інфляційних втрат; 5961,42грн 3% річних; 2090,03грн судового збору; 8948,76грн витрат на професійну правничу допомогу. Видати наказ.

3. У стягненні пені в сумі 12808,74грн та 3% річних в сумі 105,99грн відмовити .

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 09.06.20

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати: 1 - у справу, 2- 3 сторонам (рек. з пов.)