ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року Справа № 902/608/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.02.2020 р. у справі № 902/608/19 (суддя Колбасов Ф.Ф., повний текст рішення складено 02.03.2020 р.)

за позовом фірми "ІВО+КГ" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (вул. Пирогова, 148, м. Вінниця, 21037)

до акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізична особа - підприємець Гапонюк Людмила Іванівна ( АДРЕСА_1 )

про визнання договору іпотеки припиненим, -

за участю представників сторін:

позивача - Гапонюк А.Л.;

відповідача - Рой В.Л.;

третьої особи - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Фірма "ІВО+КГ" у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання припиненим договору іпотеки від 30.08.2007 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок реалізації предмету іпотеки виникли правові підстави для припинення договору іпотеки відповідно до вимог ст. ст. 9, 17 Закону України "Про іпотеку". Позивач зазначає, що зобов`язання за спірним іпотечним договором припинилося через набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду першої інстанції заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подання позовної заяви.

Позивач вказує, що отримавши право власності на предмет іпотеки, відповідач не вчинив дії щодо визнання припиненими зобов`язання позивача за спірним договором іпотеки, що стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.02.2020 р. у справі № 902/608/19 позов задоволено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, вибуття земельних ділянок, на яких він розташований, із власності позивача, дійшов висновку, що зобов`язання позивача за договором іпотеки припинились на підставі положень ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", що стало підставою для задоволення позовних вимог.

Окрім того, місцевий господарський суд, беручи до уваги положення ст. ст. 252-257, 261, 265 ЦК України, дійшов висновку, що позовна давність позивачем не пропущена, а заява відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що права і обов`язки іпотекодавця перейшли до нового власника земельної ділянки, на яку поширюється іпотека, ОСОБА_1 , але невірно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує, що реалізація частини земельної ділянки - 0,0836 га на теперішній час не здійснена (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2019 р., залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03.12.2019 р., яким звернуто стягнення на цю частину земельної ділянки - не виконане), тому підстави для припинення іпотеки у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки - відсутні. Рішенням суду не встановлено також будь-яких інших підстав, з передбачених ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" для припинення спірного договору іпотеки. Таким чином, оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що позивач не може ставити питання про визнання договору іпотеки припиненим, оскільки на даний час він не є учасником правовідносин, що виникли на підставі договору іпотеки, укладеного 30.08.2007 р. між фірмою "ІВО+КГ" у формі ТОВ та АТ КБ "Приватбанк". Договір іпотеки продовжує діяти відносно нереалізованої частини земельної ділянки площею 0,0836 га, власником якої є ОСОБА_2 , та на даний час жодним чином не порушує прав або законних інтересів позивача, чиї права та обов`язки за цим договором перейшли до ОСОБА_3 .

Таким чином, позивач намагається не захистити свої права або інтереси, а ускладнити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2019 р., залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03.12.2019 р., тобто ускладнити захист прав тієї особи, права якої дійсно порушені - АТ КБ "Приватбанк".

Скаржник зазначає, що в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України строк протягом якого сторона може заявити про позовну давність - до винесення судом рішення, встановлений законом. Тобто, зі змісту цієї статті вбачається, що цей строк не може бути скорочений, в тому числі і судом. За таких обставин, суд вийшов за межі своїх повноважень, без будь-яких підстав скоротив цей строк, чим грубо порушив норми матеріального права та суттєво обмежив права відповідача.

Відтак, скаржник просить суд розглянути заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, подану до суду першої інстанції, та у випадку наявності підстав для задоволення позову по суті, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволення позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2020 р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження у справі та зупинено дію рішення, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.05.2020 р. об 14:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2020 р. доручено забезпечення проведення відеоконференції Вінницькому міському суду Вінницької області.

Фізична особа-підприємець Гапонюк Людмила Іванівна надіслала до суду клопотання, в якому просить суд відкласти розгляд справи та призначити наступне судове засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Вінницької області.

Судове засідання 13.05.2020 р. у даній справі в режимі відеоконференції з Вінницьким міським судом Вінницької області провести не вдалося з технічних.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2020 р. розгляд справи відкладено на 04.06.2020 р. об 14:20 год.; доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Вінницької області.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.06.2020 р. підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні 04.06.2020 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа не забезпечила явку повноважного представника в судове засідання, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 30.08.2007 р. між ПАТ КБ "Приватбанк" як позикодавцем та фізичною особою-підприємцем Гапонюк Людмилою Iванiвною як позичальником було укладено кредитний договір № 08/07-099.

Розділом А договору передбачені наступні істотні умови кредитування: ліміт даного кредитного договору: 160 000 дол. США (п. А.1. договору); строк повернення кредиту - 25 серпня 2010 р. (п. А.3.); за користування кредитом позичальник сплачує відсотки в розмірі 13,6% річних (п. А.6.); при порушенні Позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п. А.7); датою сплати відсотків є 5-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору, якщо інше не передбачене п.7.3. При несплаті відсотків у вказаний строк вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору відповідно п.2.3.2 (п. А.8.).

Відповідно до п. п. 2.1.2. договору ПАТ КБ "Приватбанк" надав ФОП Гапонюк Л.І. кредит шляхом перерахування кредитних коштів на основі розрахункових документів Позичальника в сумі 160 000 дол. США строком з 30.08.2007 р. по 25.08.2010 р. зі сплатою 13,6 % річних для поповнення обігових коштів.

Згідно п. 2.2.3 договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит в строк не пізніше 25 серпня 2010 р.

Розділом 4 договору визначений порядок розрахунків.

Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється до повного погашення кредиту на суму залишку заборгованості за кредитом (п. 4.11 договору).

Нарахування процентів здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів у році. День погашення кредиту у часовий інтервал нарахування процентів не включається (п. 4.12 договору).

29.01.2009 р. сторонами підписано договір № 1 про внесення змін до кредитного договору №08/07-099 від 30.08.2007 р., внесено зміни до п. А (істотні умови кредитування) договору, п. п. 2.2.16 та п. 4.1., п. 5.1 та доповнено п. 2.1 та п. 2.2 договору.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 08/07-099 від 30.08.2007р., між ПАТ КБ "Приватбанк" (іпотекодержатель, відповідач) та фірмою "ІВО+КГ" у формі ТОВ (іпотекодавець, позивач) було укладено договір іпотеки, нотаріально посвідчений Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 30.08.2007 р. та зареєстрований в реєстрі за № 9045.

Відповідно до п. 7 договору іпотеки від 30.08.2007 р. на забезпечення виконання зобов`язань позичальника - фізичної особи-підприємця Гапонюк Л.І. за кредитним договором, позивач надав в іпотеку відповідачу нерухоме майно - цілу частку магазину з прибудовами загальною площею 194,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Ватутіна, 15 та складається з таких приміщень: тамбур 1 площею 2,9 кв. м; кімната чергового 2 площею 2,8 кв. м.; торговельний зал 3 площею 115,6 кв. м.; бухгалтерія 4 площею 4,9 кв. м.; вбиральня 5 площею 1,5 кв. м.; коридор 6 площею 10,2 кв. м.; склад 7 площею 19,1 кв. м.; склад 8 площею 13,2 кв. м.; підсобне приміщення 9 площею 3,3 кв. м.; кабінет 10 площею 21,1 кв. м. загальною площею 194,6 кв. м.

Нерухоме майно належить іпотекодавцеві на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С.

Згідно п. 18.8.1 договору іпотеки, іпотекодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов`язання передбачених кредитним договором не будуть виконані.

Згідно п. 18.10. договору іпотеки, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з п.18.8.1, іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення включаючи кредит, проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати по реєстрації та утриманню предмету іпотеки, а також витрати, понесені у зв`язку з пред`явленням вимоги.

Згідно п. 24 договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 18.8.1 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно п. 25 договору, реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

На виконання умов кредитного договору № 08/07-099 від 30.08.2007 р., ПАТ КБ "Приватбанк" перерахував фізичній особі-підприємцю Гапонюк Л.І кредитні кошти в сумі 160000 дол. США.

Натомість позичальник - ФОП Гапонюк Л.І. порушила зобов`язання, визначені кредитним договором, не повернула банку кредитні кошти в передбачений договором строк, не сплатила відсотки та винагороду за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору.

30.09.2008 р. шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.06.2008р. № 1504, позивач набув право власності на земельну ділянку та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1636 га з цільовим призначенням земельної ділянки - землі промисловості, транспорту (для комерційних потреб).

Набуття фірмою "ІВО+КГ" у формі ТОВ права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, підтверджується договором купівлі-продажу від 02.06.2008 р. та державним актом від 30.09.2008р.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 07.05.2013 р. у справі №9/156-10 в рахунок погашення заборгованості ФОП Гапонюк Людмили Іванівни перед ПАТ "Приватбанк" за кредитним договором №08/07-099 від 30.08.2007 р. в розмірі 205755,11 доларів США, що еквівалентно 1 624 066, 20 грн. було звернуто стягнення на цілу частку магазину з прибудовами загальною площею 194,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить фірмі "ІВО+КГ" у формі ТОВ на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з публічних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 1310088 грн.

У зв`язку з тим, що переданий в іпотеку магазин з прибудовою загальною площею 194,6 кв. м. не було реалізовано на публічних торгах через відсутність зареєстрованих учасників, ПАТ КБ "Приватбанк" залишив за собою вказаний предмет іпотеки, про що державним виконавцем ДВС у Замостянському районі м. Вінниці Дячуком В.В. складено акт про передачу нереалізованого іпотечного майна ПАТ КБ "Приватбанк" за ціною 1310088 грн.

10.06.2013 р. між фірмою "ІВО+КГ" у формі ТОВ та громадянкою ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1636 га, кадастровий №:01:049:007, по АДРЕСА_2 , на якій знаходиться предмет іпотеки.

ПАТ КБ "Приватбанк" оспорював договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2013р., укладений між фірмою "ІВО+КГ" у формі ТОВ та громадянкою ОСОБА_1 в судовому порядку.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2014 р. у справі №127/329/14-ц було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до фірми "ІВО+КГ" у формі ТОВ та Толкачової І.А., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Конюк В.О., про визнання недійним правочину щодо відчуження земельної ділянки.

В свою чергу, набувши право власності на предмет іпотеки, ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на неї.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19.12.2016 р. у справі №127/20446/15-ц визнано право власності за ПАТ КБ "Приватбанк" на земельну ділянку площею 0,08 га кадастровий номер :01:049:0007 по АДРЕСА_2 яка необхідна для розміщення, обслуговування та використання за цільовим призначенням магазину з прибудовами, що належить на праві власності ПАТ КБ "Приватбанк".

В даному рішенні суду вказано, що право власності у фірми "ІВО + КГ" на земельну ділянку виникло не одночасно із виникненням у неї права власності на будівлю в порядку ст. 120 ЦК України, а у зв`язку з окремим придбанням земельної ділянки за договором купівлі-продажу. Так само за окремим договором купівлі-продажу, не пов`язаним з переходом права власності на будівлю, відбулось набуття права власності на цю ділянку ОСОБА_1 . Зазначені договори купівлі-продажу земельних ділянок в передбаченому законом порядку не визнавались недійсними.

Разом з тим, оскільки перехід права власності на будівлю до ПАТ КБ "Приватбанк" відбувся у встановленому законом порядку, договором чи правовстановлювальним документом про відчуження будівлі розмір земельної ділянки не визначений, до набувача - ПАТ КБ "Приватбанк" перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Тому саме у такому розмірі - 0,08 га переходить право власності на земельну ділянку до ПАТ КБ "Приватбанк" у зв`язку з набуттям ним в передбаченому законом порядку права власності на будівлю магазину, а право власності попереднього власника - ОСОБА_1. у такому ж розмірі підлягає припиненню за рішенням суду.

24.04.2015 р. приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу на підставі акту державного виконавця про передачу нереалізованого майна від 17.04.2015 р. посвідчив, що ПАТ КБ "Приватбанк" належить на праві власності майно, яке складається з приміщення магазину з прибудовами загальною площею 194,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Ватутіна, 15, про що видане свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 471.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, право власності на будівлю магазину з прибудовами 24.04.2015 р. зареєстровано за ПАТ КБ "Приватбанк".

ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Вінницького міського суду з позовом про звернення стягнення на земельну ділянку та з урахуванням наступних змін (рішення суду у справі №127/20446/15-ц) просив звернути стягнення на 0,0806 га - іншу частину земельної ділянки. Звертаючись до суду, ПАТ КБ "Приватбанк" вказував про поширення іпотеки на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Справа № 127/4302/15-ц розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2019 р. у справі №127/4302/15-ц, залишеного без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03.12.2019р. у справі № 127/4302/15-ц, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 08/07-099 від 30.08.2007 р. в розмірі 129 088,48 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України гривні до долара США на 02.08.2019 р. становить 3272382,51 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 129088,48 доларів США, звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,0836 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 , із земельної ділянки, кадастровий номер :01:049:0007, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Приймаючи дане рішення, суд зазначив про те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Так, 10.06.2013 р. фірма "ІВО+КГ" у формі ТОВ відчужила земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, однак вказана обставина в силу положень ст.23 Закону України "Про іпотеку" не припинила поширення іпотеки на земельну ділянку, тому на неї слід звернути стягнення. Суд підставно вважав, що оскільки право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 , відтак слід звернути стягнення на земельну ділянку, належній їй та задовольнити позовні вимоги щодо неї, а не щодо товариства, яке цю земельну ділянку відчужило.

Суд також зауважив, що перехід до банку права власності на частину цієї земельної ділянки (0,08 га) під самою ж будівлею відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 19.12.2016 р. у справі №127/20446/15-ц в порядку статті 120 ЗК України не припинило поширення іпотеки на іншу частину земельної ділянки, про звернення стягнення на яку поданий позов.

Предметом даного позову є вимога позивача про визнання припиненим договору іпотеки від 30.08.2007 р., укладеного між позивачем та відповідачем.

Правовими підставами позову є положеннями ст. 17 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 526, 593, 599 ЦК України. Позивач зазначає, що зобов`язання за спірним іпотечним договором припинилося через набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки. В свою чергу, отримавши право власності на предмет іпотеки, відповідач не вчинив дії щодо визнання припиненими зобов`язання позивача за спірним договором іпотеки.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист прав і законних інтересів.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору та вимог цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, заставою, а також іншими видами забезпечення, які встановлені договором або законом.

За змістом ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 575 ЦК України іпотека є різновидом застави, а саме заставою нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави; реалізації предмета іпотеки; набуття заставодержателем права власності на предмет застави; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

З аналізу вищезазначених норм Закону України "Про іпотеку" вбачається, що договір іпотеки укладається насамперед задля забезпечення виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ч. ч. 2, 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Безумовні підстави припинення іпотеки визначені ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку".

Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Як встановлено апеляційним судом, рішенням Господарського суду Вінницької області від 07.05.2013 р. у справі № 9/156-10 було в рахунок погашення заборгованості ФОП Гапонюк Л .І. перед ПАТ "Приватбанк" за кредитним договором № 08/07-099 від 30.08.2007 р. в розмірі 205755,11 доларів США, що еквівалентно 1 624 066, 20 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки цілу частку магазину з прибудовами загальною площею 194,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який належав позивачу на праві приватної власності, шляхом його продажу з публічних торгів.

Таким чином, відповідач, скористався наданим йому ст. 33 Закону України "Про іпотеку" правом та задоволив свої вимоги за кредитним договором № 08/07-099 від 30.08.2007 р. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - магазин з прибудовами загальною площею 194,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач дане нерухоме майно (будівлю магазину з прибудовами) залишив за собою і набув право власності на нього, зареєструвавши таке право у визначеному Законом порядку.

Також, матеріалами справи підтверджується, що позивач земельну ділянки площею 0,1636 га на якій знаходиться предмет іпотеки відчужив громадянці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 р.

В свою чергу, відповідач, набувши право власності на предмет іпотеки, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на неї.

Так, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19.12.2016 р. у справі №127/20446/15-ц визнано право власності за ПАТ КБ "Приватбанк" на земельну ділянку площею 0,08 га на якій знаходиться предмет іпотеки, та яка необхідна для розміщення, обслуговування та використання за цільовим призначенням магазину з прибудовами, що належав на праві власності ПАТ КБ "Приватбанк".

Таким чином, рішенням суду у справі №127/20446/15-ц за ПАТ КБ "Приватбанк" визнано право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, яка була складовою предмету іпотеки, яка зайнята магазином з прибудовами, та яка є необхідною для їх обслуговування, відповідно до положень ст. ст. 377, 378 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Окрім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2019 р. у справі №127/4302/15-ц, залишеного без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03.12.2019р. у справі № 127/4302/15-ц, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 08/07-099 від 30.08.2007 р. в розмірі 129 088,48 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України гривні до долара США на 02.08.2019 р. становить 3272382,51 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 129088,48 доларів США, звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,0836 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 , із земельної ділянки, кадастровий номер :01:049:0007, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що обставинами, встановленими у справах № 9/156-10, №127/20446/15-ц та №127/4302/15-ц, рішення яких набрали законної сили, мають преюдиціальне значення у даній справі та не підлягають повторному доведенню, підтверджується те, що відповідач в повному обсязі (в частині, встановленій іпотечним договором) задоволив свої вимоги за кредитним договором від 30.08.2007 р. №08/07099 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61).

Отже, враховуючи набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, зобов`язання позивача, як іпотекодавця по договору іпотеки від 30.08.2007 р. припинились на підставі положень ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", що є підставою для задоволення позовних вимог шляхом визнання припиненим договору іпотеки від 30.08.2007 р., укладеного між позивачем та відповідачем.

Щодо поданої позивачем заяви про поновлення пропущеного процесуального строку на подання позовної заяви, суд відзначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти.

Частиною 5 статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 252 цього кодексу строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Частинами 1, 2 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Апеляційним судом встановлено, що п. 30 договору іпотеки, сторони погодили, що термін дії договору іпотеки встановлюється до повного виконання іпотекодавцем та іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором та додаткових угод до нього.

Тобто, умови спірного договору іпотеки діяли до повного виконання основного зобов`язання (кредитного договору).

Беручи до уваги те, що відповідач задоволив свої вимоги за кредитним договором від 30.08.2007 р. № 08/07099 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується рішеннями суду від 07.05.2013 р. у справі № 9/156-10, від 19.12.2016 р. у справі №127/20446/15-ц та від 02.08.2019 р. у справі №127/4302/15-ц та набув право власності на предмет іпотеки, тому колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що до цього моменту діяв і спірний договір іпотеки, тобто позивач, звертаючись до суду в липні 2019 року не пропустив строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи положення ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеки" та умови п. 30 договору іпотеки, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позивач в межах строку, визначеного ст. 257 ЦК України звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи те, що судом першої та апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, тому відсутні підстави для задоволення поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції з порушенням ст. 267 ЦК України залишив подану відповідачем заяву про застосування позовної давності без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України, однак дане порушення не призвело до прийняття невірного рішення у справі, тому підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вказує, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваним, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

У частині 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права".

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Апеляційний господарський суд наголошує, що встановивши наявність порушеного права, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 20.02.2020 р. у справі № 902/608/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" - без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.02.2020 р. у справі № 902/608/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гудак А.В.