РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.05.2020Справа № 910/3911/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфаінжиніринг"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ем.Ай.Інжиніринг Україна"
простягнення 6 004 281,72 грн
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:
від позивача:Калетнік М.Ю. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфаінжиніринг" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ем.Ай.Інжиніринг Україна" (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 5 837 503, 88 грн, що включає в себе 5 018 450, 00 грн основного боргу, 282 600, 67 грн пені, 501 845, 00 грн штрафу та 34 608, 21 грн 3% річних, у зв`язку із належним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договорами поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512/19 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 20.03.2020 відкрито провадження у справі № 910/3911/20, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 06.05.2020.

07.04.2020 від позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій заявник просив суд накласти арешт на кошти у розмірі ціни позову в сумі 5 837 503, 88 грн та судового збору в сумі 87 562, 56 грн, які обліковуються на рахунках відповідача, у задоволенні якої судом відмовлено, про що відображено у відповідній ухвалі суду від 09.04.2020.

Згідно ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїми правами на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.05.2020.

07.05.2020 від позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 6 004 281,72 грн, з яких 5 018 450, 00 грн основної заборгованості, 426 692.06 грн пені, 501 845 грн штрафу та 57 294,36 грн 3 % річних, з огляду на збільшення кількості днів прострочки оплати основного боргу.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно вимог частини третьою статті 261 ГПК України, ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов`язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

З урахуванням вищезазначеного, суд приймає до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, у зв`язку із чим новою ціною позову є 6 004 281,72 грн.

У судові засідання, що відбулись 06.05.2020 та 29.05.2020 представник відповідача не з`явився.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Окрім того, процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про судове засідання та останнім не повідомлено про причини неявки, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні, що відбулось 29.05.2020, відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфаінжиніринг" (надалі також - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕМ. АЙ. УКРАЇНА" (надалі також - Покупець) було укладено договір поставки № 1811/19 відповідно до умов якого (п. 1.1. Договору) Постачальник приймає на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність Покупця матеріали, вироби та конструкції (далі - Товар), а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах договору.

Пунктом 2.1. Договору поставки № 1811/19 від 18.11.2019 погоджено, що строки поставки визначаються в специфікаціях, які оформляються на кожну партію товару та є невід`ємними частинами цього договору.

Згідно п. 2.2. Договору поставки № 1811/19 від 18.11.2019, поставка товару за цим договором здійснюється на умовах, що визначається у специфікаціях, які оформляються на кожну партію товару і є невід`ємною частиною даного Договору.

Так, в матеріалах справи міститься специфікація № 1 від 18.11.2019 до договору поставки № 1811/19 від 18.11.2019, у якій Сторонами погоджено поставку товару на загальну суму 1 012 798, 73 грн. з ПДВ та при цьому пунктом 2 даної специфікації, Сторонами погоджено умови оплати: 70 % передоплата, 30 % - по факту поставки товару.

Окрім того 05.12.2019 між Сторонами було укладено договір поставки № 0512/19, а також 12.12.2019 укладено договір поставки № 1212-2019/2. Пунктом 1.1. вказаних договорів погоджено, що Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю, а Покупець - прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим Договором.

Також пунктами 4.1. договорів поставки № 0512/19 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 визначено, що умови поставки товару передбачені в специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід`ємну частину відповідно до "(ІНОКТЕРМС 2010)".

При цьому в матеріалах справи також містяться специфікація № 1 до договору № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та специфікація № 1 до договору № 1212-2019/2 від 12.12.2019, у яких Сторонами погоджено поставку товару на загальну суму 5 551 135, 89 грн та при цьому за змістом пунктів 2 вказаних специфікацій Сторонами погоджено умови оплати: 70 % передоплата, 30 % - по факту поставки товару.

Так, за своєю правовою природою укладені між позивачем та відповідачем договори є договорами поставки. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. ст. 179, 180, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) дані договори вважаються укладеними та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України та є обов`язковим для виконання сторонами.

На підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань з поставки товару згідно умов договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512/19 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019, позивач надав видаткові накладні № 581 від 23.12.2019 на суму 1 012 798,73 грн (за договором поставки № 1811/19 від 18.11.2019), № 579 від 20.12.2019 на суму 3 258 713,60 грн (за договором поставки № 0512/19 від 05.12.2019) та № 580 від 20.12.2019 на суму 2 292 422,29 грн (за договором поставки № 1212-2019/2 від 12.12.2019).

Поряд із тим, в матеріалах справи містяться банківські виписки з рахунку позивача від 20.11.2019, від 03.12.2019 та від 06.12.2019, зі змісту яких вбачається, що відповідач розрахувався за поставлений позивачем товар у наступному порядку:

- 20.11.2019 здійснено оплату вартості товару за договором поставки № 1811/19 від 18.11.2019 на суму 601 733,20 грн;

- 02.12.2019 здійснено оплату вартості товару за договором поставки № 1811/19 від 18.11.2019 на суму 250 000,00 грн;

- 06.12.2019 здійснено оплату вартості товару за договором поставки № 1212-2019/2 від 12.12.2019 на суму 693 751,12 грн.

Відтак, позивач виконав взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару згідно умов договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512/19 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 на загальну суму 6 563 934, 62 грн, а відповідач сплатив вартість вказаного товару частково - на суму 1 545 484, 32 грн.

Доказів сплати решти вартості товару за договорами поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512/19 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 на загальну суму 5 018 450, 30 грн відповідачем суду не надано.

Статтями 525, 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом із тим, частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, як вбачається із означених вище специфікацій № 1 до договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019, у пункті 2 даних специфікацій зазначено наступне: "умови оплати: 70 % передоплата, 30 % - по факту поставки товару".

Водночас, суд приймає до уваги припис ч. 1 ст. 693 ЦК України, яка визначає, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, приписом ч. 2 ст. 530 ЦК України, визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на вищевикладене, слід дійти висновку, що обов`язок здійснення попередньої оплати у договорі може бути визначений наступним чином:

а) погоджена сторонами дата, до якої покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар (пряме встановлення терміну виконання попередньої оплати);

б) погоджене сторонами встановлення обов`язку здійснити попередню оплату, у разі встановлення сторонами терміну поставки товару (вказівка на подію, що має неминуче настати, а саме - поставка товару).

Водночас, зі змісту специфікації № 1 до договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019, на які вказує позивач, вказується як перша частина умов оплати: "70 % передоплата", з якої не вбачається погодження сторонами терміну поставки товару, а також не зазначено дату здійснення попередньої оплати.

Поряд із тим, вказане у пунктах 2 зазначених специфікацій посилання: "30 % по факту поставки товару") містить вказівку на подію, що має неминуче настати, тобто поставку товару, проте даний пункт не містить уточнення того, чи має бути здійснена оплата товару в момент поставки товару, чи після поставки товару.

З урахуванням вищенаведеного, слід дійти висновку, що умови договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 та укладених на їх виконання специфікацій не визначають термін поставки товару та порядок його оплати, а відтак, при визначенні вказаних термінів у спірних правовідносинах підлягають застосуванню приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Так, в матеріалах справи міститься претензія позивача № 11/02-20 від 11.02.2020, у якій він вимагає погасити заборгованість за договорами поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 в сумі 5 018 450, 00 грн, а також оперативно-господарські санкції в сумі 715 759, 68 грн на протязі 7 календарних днів, що була направлена на адресу відповідача 12.02.2020, а відтак, з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України, обов`язок відповідача оплатити вартість товару мав бути виконаний до 18.02.2020 включно.

Доказів оплати заборгованості в сумі 5 018 450, 00 грн відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача щодо своєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості товару відповідно до умов договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019, за захистом яких позивач звернувся до суду - порушені відповідачем, а тому, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 5 018 450,00 грн. є обґрунтованою та позов у даній частині вимог підлягає задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами за період з 20.12.2019 по 06.05.2020 в сумі 57 294,36 грн у розмірі 3 %, в обрахунку від заборгованості в сумі 4 857 384,77 грн (за період з 20.12.2020 по 22.12.2020) та в обрахунку від заборгованості в сумі 5 018 450, 00 грн (за період з 23.12.2020 по 06.05.2020).

Разом із тим, як зазначалося вище, позивачем не доведено того, що прострочення терміну оплати товару відбулося саме з 20.12.2020, а відтак заявлений позивачем термін нарахування відсотків за користування грошовими коштами є необґрунтованим.

Окрім того, з приводу наявності підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем

відсотків за користування грошовими коштами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, частина 2 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд із тим, згідно приписів ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Водночас позивач не вказує підставі якого із означених приписів ЦК України нараховано заявлені до стягнення з відповідача відсотки за користування грошовими коштами.

За таких обставин, слід дійти висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за період з 20.12.2019 по 06.05.2020 в сумі 57 294, 36 грн у зв`язку із простроченням відповідачем терміну оплати товару за договорами поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову у даній частині вимог слід відмовити.

З приводу вимог позивача про стягнення з відповідача 282 600, 67 грн пені та 501 845, 00 грн штрафу, у зв`язку із простроченням відповідачем терміну оплати товару за договорами поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 4 ст. 231 ГК України також визначає, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», положеннями якого встановлено, що за прострочення платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, якщо сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру відповідальності, пеня стягненню не підлягає, за винятком випадків, коли розмір пені встановлений чинними актами законодавства.

Таким чином, в силу наведених положень законодавства, неустойка (пеня та штраф) може бути стягнута у передбачених в письмовому договорі випадках (встановлено за згодою сторін).

Позивач, мотивуючи вимоги про стягнення 282 600, 67 грн пені та 501 845, 00 грн штрафу, посилається на п. 7.2. та п. 7.3. договору (без посилання будь-який із договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019), наводячи наступний зміст вказаних пунктів: "Пункт 7.2 Договору визначає, що за несвоєчасну оплату за даним Договором Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє Покупця від сплати основної суми заборгованості. Крім пені, передбачені п. 7.2. Договору у випадку несвоєчасної оплати товару, Покупець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 5 % від вартості неоплаченого товару, а у випадку повторного (систематичного) порушення (більш, ніж 30 к.д.) - Покупець додатково сплачує штраф у розмірі 10 % від вартості неоплаченого товару, (пункт 7.3. Договору)".

Судом досліджено зміст договорів поставки № 1811/19 від 18.11.2019, № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 та встановлено, що в умовах договору поставки № 1811/19 від 18.11.2019 пункти 7.2. та 7.3. - відсутні.

Поряд із тим Договори поставки № 0512-19/2019 від 05.12.2019 та № 1212-2019/2 від 12.12.2019 містять пункти 7.2. та 7.3. наступного змісту:

- "7.2. Якщо протягом гарантійного строку будуть виявлені дефекти або невідповідність якості товару, обумовленої Договором, Постачальник зобов`язаний за свій рахунок усунути дефекти товару або замінити неякісний товар на товар належної якості в узгоджені Сторонами строки, але не більше 30 календарних днів від дати складання Дефектного акту. Дефектний акт, в якому зазначаються виявлені недоліки та причини їх виникнення, складається Покупцем в довільній формі та за участю представника Постачальника. В разі неприбуття представника Постачальника до місцезнаходження товару для складання Дефектного акту протягом 7 (семи) календарних днів від дати отримання Постачальником письмового повідомлення від Покупця про виявлені недоліки, Дефектний акт складається в односторонньому порядку та має бути визнаним Постачальником. Гарантійний строк на Товар, який було замінено або виконано ремонт, починає спливати від дати передачі Покупцю заміненого або відремонтованого товару".

- "7.3. Сторони не несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за Договором, якщо таке невиконання чи неналежне виконання сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин. Форс-мажорними вважаються будь-які обставини, які носять непереборний, масовий характер і/або роблять неможливим функціонування органів державної влади, підприємств, установ, організацій і роблять неможливим належне виконання зобов`язань за даним Договором. Сторона, яка не може виконати зобов`язання в зв`язку з дією форс-мажорних обставин, повинна при першій же можливості негайно письмово повідомити іншу Сторону про настання, прогнозний строк дії і припинення цих обставин, інакше вважається, що форс-мажорні обставини були відсутні".

Відтак, посилання позивача на пункти 7.2. та 7.3. Договору, як на підставу для стягнення з відповідача 282 600, 67 грн пені, 501 845, 00 грн штрафу є безпідставними, оскільки не містять положень про покладення на відповідача відповідальності у вигляді пені та штрафу у випадку прострочення термінів оплати товару, а отже вимоги позивача у частині стягнення з відповідача пені та штрафу є необґрунтованими та у задоволенні позову у вказаній частині вимог слід відмовити.

Також суд враховує, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" та постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із внесеними до неї змінами) з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин, у зв`язку з чим до ГПК України внесені зміни щодо продовження процесуальних строків.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на Сторони, пропорційно до розміру позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 114, 129, 232, 233, 236, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288, ч. 4 Розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАІНЖИНІРИНГ" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМ.АЙ.Інжиніринг Україна" (01001, м. Київ, вул. Костьольна, 6, кв. 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬФАІНЖИНІРИНГ" (01103, м. Київ, бульвар Дружби народів, 10, кв. 47; ) заборгованість в розмірі 5 018 450, 00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 75 276, 74 грн. Видати наказ.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Зазначені строки обчислюються з урахуванням ч. 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 03.06.2020 року.

Суддя Ю.О. Підченко