УХВАЛА

16 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 920/710/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Колос І.Б. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Хахуди О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Кисіль Т.В.,

відповідача - акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"- Сафронова М.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

на рішення господарського суду Сумської області від 02.12.2019

(головуючий суддя - Жерьобкіна Є.А.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020

(головуючий суддя - Демидова А.М., судді Ходаківська І.П. і Владимиренко С.В.)

зі справи № 920/710/19

за позовом Компанії

до акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - Товариство)

про стягнення 16 786 386,67 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 16 786 386,67 грн., з яких: 7 383 593,39 грн. пені, 1 882 502,99 грн. - 3% річних та 7 520 290,29 грн. «інфляційних втрат».

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу від 20.09.2016 № 5140/1617 - ТЕ-29 (далі - Договір) у частині строків оплати отриманого за Договором природного газу, у зв`язку з чим відповідачу нараховані пеня відповідно до пункту 8.2 Договору, «інфляційні втрати» та 3% річних.

Рішенням господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі №920/710/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Компанії: 724 726, 94 грн. пені, 234 077, 17 грн. - 3% річних, 800 661,70 грн. «інфляційних втрат», 37 262, 89 грн. витрат зі сплати судового збору; в задоволенні позову в іншій частині відмовлено; відмовлено в задоволенні клопотання Товариства про відстрочку виконання рішення.

Прийняті судові акти мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем оплати вартості отриманого природного газу, а тому позовні вимоги про стягнення пені, 3 % річних та "інфляційних втрат" є правомірними. При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили, що:

- перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, враховуючи встановлену судом несвоєчасну оплату відповідачем природного газу поставленого у жовтні 2016 року - квітні 2017 року, правомірними та обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 449 453, 87 грн. пені, 234 077, 17 грн. - 3% річних, 800 661, 70 грн. «інфляційних втрат»;

- в іншій частині, щодо стягнення з відповідача пені в сумі 5 934 139, 52 грн., 1 648 425, 82 грн. - 3% річних, 6 719 926, 21 грн. «інфляційних втрат», вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, тому задоволенню не підлягають, оскільки пеня, "інфляційні втрати" та 3% річних нараховані на суму коштів, що були сплачені згідно зі спільними протокольними рішеннями від 16.11.2016 №2790, від 18.01.2017 №268, від 17.03.2017 №1761 та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Постанова КМУ № 256), а також у зв`язку з перерахунком «інфляційних втрат» по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум, отриманих у результаті «інфляційних збитків» кожного періоду;

- при цьому стосовно розрахунку «інфляційних витрат» суд апеляційної інстанції вказав таке: відповідно до рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком; у випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум, отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду; таким чином, нарахування "інфляційних втрат" за наступний період на суму боргу з урахуванням інфляційних втрат [матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів)] за попередній період, а не шляхом складання сум інфляційних збитків кожного періоду, -є неправомірним;

- разом з тим суди попередніх інстанцій, врахувавши конкретні обставини даної справи і керуючись статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України, дійшли висновку про наявність підстав для зменшення розміру належної до стягнення пені на 50%.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Компанія, зазначаючи, що вона не погоджується з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку зі зменшенням судом розміру неустойки, 3% річних та "інфляційних витрат", вважає, що рішення в цих частинах прийняте з порушенням норм матеріального права, без дослідження всіх істотних обставин справи та просить: скасувати рішення господарського суду Сумської області від 02.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 у справі №920/710/19 у частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 6 658 866,45 грн., 3% річних у розмірі 1 648 425,82 грн. та "інфляційних втрат" у розмірі 6 719 629,21 грн.; прийняти нове рішення в цій частині, яким: вимоги про стягнення зазначених сум пені, 3% річних та "інфляційних втрат" задовольнити; судові витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покласти на відповідача.

За доводами касаційної скарги:

- питання зменшення пені, порядку такого зменшення судами, підстави для зменшення тощо, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики з аналогічних спорів, також має виняткове значення для учасників справи, оскільки стосується регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансовий стан підприємств - учасників даного ринку. Судами попередніх інстанцій застосовано норми права (статтю 551 Цивільного кодексу України та статтю 233 Господарського кодексу України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, та не взято до уваги майновий стан позивача, зокрема наявність податкового боргу, що призвело до безпідставного надання переваги правам відповідача перед правами позивача у справі;

- "інфляційні витрати" не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування "інфляційних витрат" за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Така правова позиція зафіксована у постанові Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 04.12.2018 у справі № 913/63/18. Так само 05.07.2019 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18 щодо стягнення інфляційних нарахувань зазначено, що згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України "інфляційні втрати" не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, внаслідок чого нарахування "інфляційних втрат" за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього періоду. А тому позиція судів попередніх інстанцій стосовно того, що "інфляційні втрати" слід нараховувати виключно на суму боргу, не відповідає нормам чинного законодавства;

- умовами Договору сторони погодили, що укладення спільних протокольних рішень, договору про організацію взаєморозрахунків у будь-якому випадку не змінює строків, порядку розрахунків, а внесення змін до спірного Договору має відбуватись лише шляхом укладення окремої додаткової угоди. А тому посилання судів попередніх інстанцій на укладення низку спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків як на підставу зміни порядку та строку розрахунків є такими, що суперечать умовам Договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань;

- висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність стягнення 3% річних та «інфляційних витрат», нарахованих на суми коштів, перерахованих відповідно до Постанови КМУ № 256, є такими, що не відповідають нормам законодавства України (оскільки положення названої постанови регламентують виключно порядок розпорядження коштами з цільовим призначенням, що надходять на рахунки газопостачальних та газорозподільних компаній як реалізація державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають зміни умов договірних зобов`язань сторін) та висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12.03.2019 зі справи № 910/3657/18, від 22.11.2019 зі справи № 916/2286/18, від 28.11.2019 зі справи № 925/74/19.

Також у касаційній скарзі Компанія зазначає, що: судами попередніх інстанцій порушено статті 224, 226, 233 Господарського кодексу України, статтю 551 Цивільного кодексу України; питання зменшення пені, порядок та підстави такого зменшення має виняткове значення для скаржника, а також фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансове становище підприємств - учасників даного ринку.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство зазначає, що: суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення зі справи в частині відмови в задоволенні позовних вимог, зменшення пені, всебічно та об`єктивно встановили всі обставини справи та ухвалили законне та обгрунтоване рішення; проте відповідач не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджується наявність суми боргу, яку відповідач несвоєчасно сплатив би за рахунок власних коштів, отже, розрахунок пені, 3% річних та "інфляційних нарахувань", який здійснив місцевий господарський суд та з яким погодився суд апеляційної інстанції, не відповідає встановленим обставинам справи, а тому немає правових підстав для застосування положень статті 611 та частини другої статті 625 Цивільного кодексу України і стягнення з відповідача 724 726, 94 грн. пені, 234 077, 17 грн. - 3% річних, 800 661, 70 грн. "інфляційних втрат"; у зв`язку з цим Товариство вважає, що постанова суду апеляційної інстанції у справі № 920/710/19 прийнята без урахування правової позиції Верховного Суду, яку викладено у постановах від 23.09.2019 у справі № 908/885/18, від 17.12.2019 у справі № 922/932/19, від 18.03.2020 у справі № 908/2304/18, від 31.03.2020 у справі № 917/530/19, та просить: касаційну скаргу Компанії задовольнити частково; скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 та рішення господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі № 920/710/19 у частині задоволення позовних вимог Компанії щодо стягнення 724 726, 94 грн. пені, 234 077, 17 грн. - 3% річних, 800 661, 70 грн. "інфляційних витрат", 37 262, 89 грн. витрат зі сплати судового збору, а також ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Касаційним господарським судом з`ясовано, що ухвалою Касаційного господарського суду від 07.05.2020 у справі № 905/21/19 за позовом Компанії до комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" про стягнення 11 698 730,05 грн. (з них: 8 943 617,40 грн. основного боргу; 1 179 009,07 грн. пені; 336 765,90 грн. - 3% річних та 1 239 337,68 грн. "інфляційних втрат") у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 26.01.2017 № 4931/1617-БО-6 постачання природного газу в частині оплати вартості отриманого товару передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) cуд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

У такому випадку згідно з приписами пункту 11 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Правовідносини у даній справі №920/710/19 та у справі №905/21/19 за характером спору та сферою правового регулювання в частині стягнення "інфляційних витрат" є подібними. Висновок об`єднаної палати у справі №905/21/19 має суттєве значення для вирішення спору в даній справі та для єдності судової практики, враховуючи остаточність постанови Верховного Суду.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд вважає за необхідне зупинити провадження в даній справі №920/710/19 відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України до прийняття відповідного рішення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19.

Керуючись пунктом 7 частини першої статті 228 ГПК України, Касаційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 920/710/19 за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Сумської області від 02.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 до прийняття відповідного рішення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Колос

Суддя Б. Львов