РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.06.2020Справа № 910/562/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг-Рітейл"

до Фізичної особи-підприємця Унгул Олександра Анатолійовича

про стягнення 2 729 456,11 грн

Представники сторін:

від позивача: Гурез І.О., Позняков О.А.

від відповідача: Кліндухов П.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бріг-Рітейл" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Унгул Олександра Анатолійовича про стягнення грошових коштів у розмірі 2 345 748,00 грн, які були сплачені у якості авансових платежів за договором №Ф6 від 10.07.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг № Ф6 від 10.07.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

23.01.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 20.02.2020.

У судовому засіданні 20.02.2020 представник відповідача надав суду відзив, у якому відповідач проти позову заперечив. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено авансування послуг відповідача та передбачено оплату за фактично надані послуги. Окрім того, відповідач зазначає, що позивач у відповідності до п.6.2. договору не звертався до відповідача із вимогою про виявлення неналежного надання послуг та не розірвав договір.

У судовому засіданні 20.02.2020 було оголошено перерву до 12.03.2020.

26.02.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем зазначено наступне:

за період з січня по червень 2019 року на адресу позивача від відповідача не надходило жодного акту приймання - передачі послуг;

з моменту підписання договору до 2019 року відповідачем були надані послуги по клієнтам позивача, зокрема таким як Національний банк України, АТ "Сбербанк", AT "Промінвестбанк";

у період січень-червень 2019 року передбачено надання послуг по впровадженню МСФЗ 16 Оренда (IFRS 16) в АТ "Сбербанк" на базі модуля SAP RE-FX-LA, а також надання послуг щодо замовників позивача, зокрема, Хайдельберг Цемент Україна, ДП "Аерорух", ДП "Адміністрація морських портів України", Народний банк Таджикистану, НАБУ. Однак станом на грудень 2019 року відповідач не надав послуг по впровадженню МСФЗ 16 Оренда (IFRS 16) в АТ "Сбербанк" на базі модуля SAP RE-FX-LA, та позивачем не підписані контракти із вказаними вище клієнтами;

враховуючи тривалі договірні відносини позивачем було здійснено попередню оплату послуг;

передбачене п.6.2. договору право на розірвання договору є правом, а не обов`язком позивача;

деякі замовлення послуг за договором відбувалося на підставі заявок, які відправлялися відповідачу електронною поштою.

12.03.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

У судовому засіданні 12.03.2020 суд розглянув заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Так, у заяві про збільшення позовних вимог позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2729456,11 грн, з яких грошові кошти у розмірі 2 345 748,00 грн та 383708,11 грн пені.

У відповідності до ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У Господарському процесуальному кодексі України передбачено право позивача збільшити лише розмір позовних вимог. Відповідно до усталеної судової практики під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру (пункт 47 постанови Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі 923/1061/18). Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Така дія (заявлення додаткових вимог) може кваліфікуватися лише як зміна предмету позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу. Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду.

Розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог, судом встановлено, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені, нарахованої на суму основного боргу. При цьому, незмінною залишилася підстава позову, якою позивач обґрунтував позовні вимоги, а саме обставини невиконання відповідачем зобов`язання щодо надання послуг по договору та повернення грошових коштів у розмірі 2 345 748,00 грн.

З огляду на вище наведене, оскільки підстава позову залишилася незмінною, суд встановив, що заява позивача по своїй суті є заявою про зміну предмету позову та у відповідності до ч.3 ст.46 ГПК України, прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, у зв`язку із чим має місце нова ціна позову.

У судовому засіданні 12.03.2020 суд на підставі ст.177 ГПК України продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.

Протокольною ухвалою від 12.03.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 31.03.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13.03.2020 №11/0/2-20 "Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19", судові засідання, які призначені на 31.03.2020, знято з розгляду.

03.04.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо здійснених за довговором авансових платежів.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.04.2020 призначив підготовче засідання у справі №910/562/20 на 28.04.2020.

Протокольною ухвалою від 28.04.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 14.05.2020.

У судовому засіданні 14.05.2020 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 04.06.2020.

У судовому засіданні 04.06.2020 представники позивача надали суду пояснення по суті позовних вимог, просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення по суті своїх заперечень.

У судовому засіданні 04.06.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.07.2017 між Фізичною особою-підприємцем Унгул Олександром Анатолійовичем (виконавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бріг-Рітейл" (замовник, позивач) укладений договір №Ф6 про надання послуг (надалі - договір), відповідно до умов якого замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати замовникові послуги із консультування з питань інформатизації (надалі - послуги) в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

За змістом пункту 2.1. договору виконавець бере на себе зобов`язання із надання замовникові наступних послуг: консультування з питань інформатизації.

Вартість послуг за цим договором є договірною (п.3.1. договору).

Згідно із п.3.2. договору, сторони погодили, що вартість послуг буде визначатися щомісячно в залежності від обсягу та складності наданих виконавцем послуг та зазначається в акті приймання-передачі послуг.

У відповідності до п.3.3. договору, оплата послуг здійснюється щомісячно в гривнях шляхом перерахування коштів на банківський рахунок виконавця.

У пункті 3.4. договору передбачено, що оплата за надані позивачу послуги здійснюється позивачем на підставі Акту приймання-передачі послуг протягом 5 банківських днів.

Відповідно до п.6.1. договору, надання послуг підтверджується шляхом підписання акту приймання-передачі послуг, який надається замовнику. Якщо від замовника протягом 5 (п`яти) робочих днів після одержання ним акту приймання-передачі не надійшло жодних заперечень стосовно якості послуг, то послуг вважаються угодженими.

Згідно із п.5.1., 5.2. договору сторони погодили, що виконавець зобов`язується якісно та вчасно надавати замовлені замовником послуги на умовах цього договору, а також виправляти своїми силами недоліки, котрі виникли внаслідок надання виконавцем послуг, а замовник, у свою чергу, зобов`язується прийняти та вчасно оплатити послуги на умовах цього договору.

У випадку виявлення факту неналежного надання послуг, тобто недоліки, котрі роблять неможливим використання результатів таких послуг за їх призначенням. Замовник надає виконавцю мотивовану відмову в прийнятті наданих послуг за договором, у формі акту з переліком необхідних доопрацювань та термінів їх виконання. В такому випадку виконань здійснює необхідні доопрацювання своїми силами та за власний рахунок. Якщо протягом 10 днів виконавець не усуває недоліки, то замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку.

В обґрунтування заявленого позову ТОВ "Бріг-Рітейл" зазначає, що з січня 2019 року позивач замовив послуги та перерахував відповідачу авансові платежі на загальну суму 2345748,00 грн, а саме: 10.01.2019 на суму 97 930,75 грн, 15.01.2019 на суму 291200,00 грн, 18.01.2019 на суму 273 000,00 грн, 29.01.2019 на суму 273 000,00 грн, 07.02.2019 на суму 97930,75 грн, 11.03.2019 на суму 97 930,75 грн, 14.03.2019 на суму 273 000,00 грн, 20.03.2019 на суму 170 900,00 грн, 11.04.2019 на суму 78750,00 грн, 15.04.2019 на суму 100 000,00 грн, 16.04.2019 року на суму 97 930,75 грн., 03.05.2019 року на суму 309 400 грн., 07.05.2019 року на суму 92387,50 грн та 10.06.2019 на суму 92 387,50 грн, в підтвердження чого надано копії банківських виписок.

Однак, за доводами позивача, відповідач станом на час звернення до суду із цим позовом, послуги із консультування з питань інформатизації не надав.

12.12.2019 позивач звернувся до відповідача зі вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 2 345 748,00 грн, які були сплачені у якості авансових платежів за договором №Ф6 від 10.07.2017. Проте, відповідач вимоги позивача не задовольнив, сплачених позивачем коштів не повернув.

Посилаючись на те, що у зв`язку із тривалою затримкою відповідача у наданні послуг із консультування з питань інформатизації за договором Ф6 від 10.07.2017, потреба позивача у таких послугах відпала, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 2729456,11 грн, з яких грошові кошти у розмірі 2 345 748,00 грн та 383708,11 грн пені (у редакції заяви про збільшення позовних вимог).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення частини першої статті 901 ЦК України вказує на те, що договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (частина 2 статті 901 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як підтверджено наявними у матеріалах справи у період з січня - червень 2019 року позивачем перераховано відповідачу грошові кошти у сумі загальну суму 2345748,00 грн (10.01.2019 на суму 97 930,75 грн, 15.01.2019 на суму 291200,00 грн, 18.01.2019 на суму 273 000,00 грн, 29.01.2019 на суму 273 000,00 грн, 07.02.2019 на суму 97930,75 грн, 11.03.2019 на суму 97 930,75 грн, 14.03.2019 на суму 273 000,00 грн, 20.03.2019 на суму 170 900,00 грн, 11.04.2019 на суму 78750,00 грн, 15.04.2019 на суму 100 000,00 грн, 16.04.2019 року на суму 97 930,75 грн., 03.05.2019 року на суму 309 400 грн., 07.05.2019 року на суму 92387,50 грн та 10.06.2019 на суму 92 387,50 грн. В призначення платежу вказаних оплати визначено, що позивач здійснює оплату за послуги з питань інформатизації.

У матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі наданих відповідачем позивачу послуг з питань інформатизації на суму 2345748,00 грн.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зі змісту умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання надати позивачу послуги з консультування з питань інформатизації (п.2.1). Сторони погодили, що вартість послуг буде визначатися щомісячно в залежності від обсягу та складності наданих відповідачем послуг (3.2.). Оплата за надані позивачу послуги здійснюється позивачем на підставі Акту приймання-передачі послуг протягом 5 банківських днів (п.3.4.). Відповідач гарантує, що його послуги будуть надаватись відповідно до загальноприйнятих галузевих стандартів та вимог (4.3). Відповідач зобов`язується якісно та вчасно надавати замовлені замовником послуги на умовах цього договору (п.5.1). Надання послуг підтверджується шляхом підписання акту приймання-передачі послуг, який надається замовнику (п.6.1.).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши та проаналізувавши умови договору, судом встановлено, що при укладенні договору сторонами не визначено строку надання відповідачем послуг, у тому числі за умови здійснення передоплати (авансу). Договором не передбачено обов`язку відповідача здійснити надання послуг після отримання оплати. Натомість оплата за надані послуги здійснюється позивачем на підставі Акту приймання-передачі послуг протягом 5 банківських днів, тобто після надання відповідачем послуг.

Згідно із ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача із вимогами про надання послуг у певний строк, у тому числі на суму, що визначена позивачем як авансові платежі за договором.

Судом надано оцінку доводам позивача про те, що оплата у сумі 2345748,00 грн була здійснена позивачем як авансові платежі на послуги консультування з питань інформатизації щодо клієнтів позивача АТ "Сбербанк", Хайдельберг Цемент Україна, ДП "Аерорух", ДП "Адміністрація морських портів України", Народний банк Таджикистану, НАБУ.

У відповідності до п.3.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Дослідивши надані позивачем банківські виписки судом встановлено, що у призначенні платежу не визначено, що перераховані позивачем відповідачу кошти у період з 10.01.2019 по 10.06.2019 є авансом за послуги щодо клієнтів позивача АТ "Сбербанк", Хайдельберг Цемент Україна, ДП "Аерорух", ДП "Адміністрація морських портів України", Народний банк Таджикистану, НАБУ.

Щодо наданих позивачем у матеріали справи роздруківок електронного листування між сторонами (паперові копії електронних документів) на підтвердження невиконання відповідачем замовлень позивача щодо на надання послуги з питань інформатизації, зокрема, щодо вказаних клієнтів позивача, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст.91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом (ч.3 ст.91 ГПК України).

У відповідності до ч.1-3 ст.96 Господарського процесуального кодексу України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Суд зазначає, що роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Аналогічна позиція наведена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18.

Враховуючи вище викладене, надана позивачем у матеріали справи роздруківка електронної переписки у відповідності до приписів ст. 91, 96 Господарського процесуального кодексу України не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ по справі, оскільки не відповідає приписам зазначених статей.

Позивачем належними, достатніми та вірогідними доказами не підтверджено факту порушення відповідачем зобов`язань щодо несвоєчасного виконання замовлень позивача на надання послуг погоджених у договорі №Ф6 від 10.07.2017.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У розумінні наведеної норми, порушення зобов`язання, може полягати, зокрема, у невиконанні зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання.

При цьому, у відповідності до приписів ст.530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений договором строк для його виконання або якщо строк виконання обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги - у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Згідно із ч. 1 ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ч.7 ст.180 Цивільного кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

За змістом пункту 12.1 договору сторонами погоджено, що договір укладається вступає в силу з дати його підписання та діє до 31 грудня 2017 року.

За відсутності письмових заяв сторін про намір розірвати даний договір, договір вважаться пролонгованим на кожний наступний календарний рік (п.12.2).

Матеріали справи не містять заяв сторін про намір розірвати договір, а тому у відповідності до умов договору, договір був пролонгований сторонами до 31.12.2020.

Оскільки на даний час строк дії договору не закінчився, то сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до умов договору, в тому числі відповідач може виконати взяті на себе зобов`язання щодо надання послуг консультування з питань інформатизації.

За змістом статті 14 ЦК України, яка встановлює основні принципи виконання цивільних обов`язків, так само, як і цивільні права, кореспондуючі їм, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Тому, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений певний обов`язок особи, то вона не може бути примушена до його виконання.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням зазначеного, оскільки сторонами не передбачено строку надання відповідачем послуг консультування з питань інформатизації, позивач вимог до відповідача про надання послуг у певні строки не направляв, а відповідач може надати обумовлені договором послуги в межах строку дії договору, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є передчасними, оскільки з матеріалів справи не вбачається настання у відповідача строку виконання зобов`язання з надання послуг.

При цьому судом враховано, що встановлені обставини наявних між сторонами правовідносин сторін свідчать про те, що під час дії договору відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з надання послуг з питань інформатизації, про що безпосередньо зазначалося позивачем. Невиконання послуг після червня 2019 року за умови відсутності встановленого строку на надання послуг, звернень позивача про надання послуг та договору, дія якого не припинена, а також відсутності порядку надання послуг за умови авансування робіт за договором, який є чинним, спростовує посилання позивача на тривалу затримку відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Суд зазначає, що оскільки договір є чинним, наведене не позбавляє відповідача права та можливості, в рамках виконання укладеного ним з позивачем договору, надати позивачу передбачені цим договором послуги на підтвердження виконання своїх договірних зобов`язань. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №910/8089/19.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 2 345 748,00 грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення 383708,11 грн пені, нарахованої за період з 01.07.2019 по 01.01.2020, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факту прострочення виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем, а вимоги про стягнення пені є похідними від вимоги про стягнення грошових коштів 2 345 748,00 грн, у якій позивачу відмовлено, то вимоги про стягнення пені також задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд також зазначає, що частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судом встановлено, що відповідальність відповідача за порушення позивачем виконання зобов`язання чи за неповернення сплачених позивачем коштів за договором у вигляді пені, не передбачена у договорі.

При цьому, з огляду на характер правовідносин, які склались між сторонами, відповідальність у вигляді пені за порушення виконання відповідачем зобов`язання з надання послуг чи за неповернення сплачених позивачем коштів за договором не передбачена певними законодавчими актами, що свідчить про безпідставність нарахування пені.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг-Рітейл".

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 12.06.2020.

Суддя С. О. Турчин