ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року, м. Херсон, справа № 923/373/20

Господарський суд Херсонської області у складі судді Соловйова К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС", м.Вінниця,

до Фермерського господарства "ЯСОН-Б", с. Очаківське, Голопристанський район, Херсонська область,

про стягнення 293 120,28грн.

за участю секретаря судового засідання Кулик Т.С.

представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув.

у с т а н о в и в:

Позиція та докази позивача

Правовими підставами позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС" з спрямованими до Фермерського господарства "ЯСОН-Б" вимогами про стягнення 293120,28грн., з яких 148119грн. збитків, 72500,64грн. пені та 72500,64грн. штрафу, вказано ст.ст.22, 525, 526, 530, 626, 629, 936, 950, 1166 Цивільного та ст.ст.193, 224, 225 Господарського кодексів України, а в якості обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги зазначено про порушення відповідачем зобов`язань за договором від 06.05.2019 відповідального зберігання товару, а саме, неповернення позивачеві товару з відповідального зберігання, через що у позивача, в силу закону та договору, виникло право на відшкодування заявлених до стягнення збитків, у розмірі проіндексованої в передбаченому договором порядку вартості втраченого товару, та на нарахування заявлених до стягнення пені та штрафу.

На підтвердження вказаних у позовній заяві обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, у позовній заяві зазначено та подано разом з нею: договір від 06.05.2019 відповідального зберігання, з актом від 06.05.2019 приймання-передачі товару на зберігання, 2)акт від 05.03.2020 про відсутність товару за місцем зберігання, 3) письмова вимога позивача від 26.12.2019 № 2/1 до відповідача про повернення товару, з доказами її надсилання поштою (а.с.11-15, 17, 59-63).

У відповіді на відзив позивач стверджує про наступне.

1) Відповідач визнав факт прийняття на зберігання товару позивача на підставі зазначеного договору, оскільки вказав у відзиві, що на дату складання відзиву товар перебуває у відповідача та після оплати зберігання товару може бути повернутий позивачу.

2) Згідно умов договору зберігання оплата зберігання товару в сумі 300,00грн. (з урахуванням податку на додану вартість) здійснюється, як-то передбачено договром зберігання, лише після повернення товару зберігачем поклажедавцеві (тобто, відповідачем позивачеві), що має бути оформлено (як-то передбачено договором) актом про повернення товару за підписами за підписами зберігача та поклажедавця.

3) Письмова вимога від 26.12.2019 №2/1 про повернення товару з відповідального зберігання двічі надходила до поштового відділення за місцем обслуговування відповідача, проте, в обох випадках листа з цією вимогою було повернуто позивачеві поштою без вручення відповідачу: вперше (07.02.2020) - за завершенням терміну зберігання, вдруге, (18.03.2020) - у зв`язку з відмовою відповідача одержати даного листа.

4) Після того, як відповідач вперше не отримав письмову вимогу позивача про повернення товару з відповідального зберігання, представники позивача 05.03.2020 особисто прибули за місцем відповідального зберігання товару та в усному порядку, у присутності свідка, запропонували керівникові відповідача повернути позивачеві з відповідального зберігання товар, що був переданий відповідачеві позивачем на зберігання на підставі договору від 06.05.2019 відповідального зберігання товару, але у поверненні товару позивачеві було відмовлено, а відмову мотивовано використанням відповідачем за станом на 05.03.2020 переданого на зберігання товару у власній господарській діяльності, після чого позивачем був складений акт від 05.03.2020 про відсутність товару за місцем зберігання.

5) Відповідач є непослідовним у своїх твердженнях, що містить відзив: вказує як про те, що передачу товару відповідачеві на відповідальне зберігання не підтверджено належними доказами, так і про те, що товар є в наявності на зберіганні у відповідача.

Разом з відповіддю на відзив позивач надав до суду оригінал заяви свідка ОСОБА_1 , на спростування доводів відзиву на позов.

Позиція та докази відповідача

Згідно відзиву на позов відповідач позовні вимоги не визнав та просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позову, стверджуючи про відсутність підстав для застосування до нього господарсько-правової відповідальності, а саме відшкодування збитків та стягнення штрафних санкцій за порушення зобов`язань за договором зберігання, з огляду на наступне.

1) Позивачем не підтверджено факт звернення до відповідача з вимогою про повернення товару з відповідального зберігання, зокрема:

- письмову вимогу від 26.12.2019 № 2/1 про повернення товару відповідач не отримав, йому не було відомо про наявність цієї вимоги;

- з усною вимогою 05.03.2020 про повернення товару представники позивача до директора відповідача не зверталися, оскільки представники позивача 05.03.2020 до директора відповідача не приїздили та ніякі документи не складали.

2) Позивачем не доведено факту відсутності товару за місцем його відповідального зберігання, відповідач не повідомляв позивачеві про відсутність переданого на зберігання товару або про неможливість повернення цього товару. На дату складання відзиву товар позивача, що був переданий відповідачу на зберігання на підставі договору від 06.05.2019, перебуває у відповідача на зберіганні та після сплати позивачем 300 000,00грн плати за зберігання може бути повернутий позивачу.

3) Доказів пролонгації дії договору після 31.12.2019 позивач не надав, умовами договору не передбачений обов`язок відповідача доставити товар зі зберігання позивачу за власний рахунок.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 22.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов - до 22.05.2020, а позивачу - до 02.06.2020 для надання відповіді на відзив.

Відповідач 20.05.2020 надіслав до суду відзив на позов, який суд отримав 25.05.2020.

Позивач 25.05.2020 надіслав до суду пояснення згідно з ухвалою суду від 22.04.2020 та 29.05.2020 відповідь на відзив, які суд отримав, 29.05.2020 та 01.06.2020, відповідно.

Позивачем дотримано вимоги ч.2 ст.80 Господарського процесуального кодексу України щодо подання доказів разом з позовною заявою, а також, позивач подав оригінал заяви свідка ОСОБА_1 разом з відповіддю на відзив, обґрунтувавши неможливість подання цього доказу в порядку ч.8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України причин, що не залежали від позивача, а тому письмові докази, які подано позивачем разом з його заявами по суті справи прийнято судом до розгляду.

Відповідач не надав до суду будь-яких доказів на обґрунтування своєї позиції у спорі згідно наданого відзиву на позов.

01.06.2020 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Обставини, які встановлено судом

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС" (надалі - позивач), як поклажедавець, та Фермерське господарство "ЯСОН-Б" (надалі - відповідач), як зберігач, уклали 06.05.2019 між собою договір відповідального зберігання товару, за яким позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання по 31.12.2019 товар позивача, а саме насіння соняшника НС Таурус (стандарт) у кількості 360 п.од., загальною вартістю 85000,08грн. (з урахуванням податку на додану вартість (надалі - ПДВ) та фульвогумін у кількості 300 л, загальною вартістю 60001,20грн (з ПДВ), з місцем зберігання товару - Херсонська область, Голопристанський район, с. Очаківське та сплатою 300,00грн (з ПДВ) за зберігання, після підписання сторонами акту повернення товару зі зберігання.

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін в межах даного спору між ними, є наступні:

- зберігач зобов`язався зберігати товар поклажедавця на умовах договору протягом обумовленого сторонами строку та повернути поклажедавцеві товар в тому стані, в якому його було прийнято на зберігання, та/або виконати письмове розпорядження позивача про видачу майна третій особі, яка має відповідно оформлене доручення (за п.1.1);

- за домовленістю сторін вартість товару, що передається на зберігання, встановлюється в національній валюті України - гривні, з визначенням еквіваленту вартості товару у доларах США за курсом, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання (за п.2.5);

- при прийнятті зберігачем товару на зберігання від поклажедавця між зберігачем та поклажедавцем складається акт приймання-передачі товару на зберігання, в якому має бути вказано повне найменування, кількість та вартість товару (за п.2.4, п.2.6);

- зберігач не має право користуватися товаром особисто та/або надавати можливість користування товаром третім особам (за п.2.7);

- повернення товару зберігачем поклажедавцеві здійснюється в місці зберігання товару, про що сторонами складається та підписується акт повернення товару (за п.2.10);

- якщо виконання договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, то зберігач повинен повністю компенсувати поклажедавцеві, всі завдані у зв`язку з цим збитки (понесені витрати) та сплатити поклажедавцеві штраф у розмірі 50 % (п`ятдесяти відсотків) вартості переданого на зберігання товару (п.3.2.6);

- зберігач несе повну відповідальність за збереження і цілісність товару в розмірі вартості втраченого товару, при цьому для визначення для визначення вартості втраченого товару сторони застосовують наведені нижче положення про індексацію: проіндексована вартість товару визначається таким чином: ПВТ = (К2/К1) х СП, де ПВТ проіндексована вартість товару, яка підлягає сплаті зберігачем поклажедавцю у зв`язку з втратою товару; ВТ вартість товару, зазначена в акті приймання-передачі, К2 курс гривні до долару США, встановлений на міжбанківському валютному ринку на дату (на час закриття торгів), що передує даті сплати за втрачений товар; К1 курс гривні до долару США, встановлений на міжбанківському валютному ринку на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання, при цьому: 1) якщо К2 є меншим за К1, то ПВТ дорівнює ВТ; 2) порядок індексації товару не є відповідальністю зберігача або іншим правовим наслідком порушення ними свого зобов`язання; 3) для показника К2 сторони використовують курс продажу банками долару США за гривні на міжбанківському валютному ринку на час закриття торгів, інформацію про який сторони одержують з веб-ресурсу (показник ASK на вказаному за текстом договору сайті у інформаційній мережі Інтернет, в огляді попереднього фінансового дня; 4) якщо ж показник К2 не можливо встановити з причин непрацездатності вказаного Інтернет-ресурсу, то цей показник приймається при розрахунку таким, що дорівнює офіційному курсу гривні до долару США, встановленого Національним Банком України, у найближчий попередній до дати платежу день; 5) при зверненні поклажедавця до суду з позовною заявою про стягнення зі зберігача вартості втраченого товару, показник К2 визначається станом на дату складання позовної заяви поклажедавцем про стягнення з зберігача вартості втраченого товару (за п.5.1.);

- у випадку неповернення товару поклажедавцеві за його першою вимогою зберігач повинен сплатити поклажедавцеві неустойку в розмірі 2% (два відсотки) вартості переданого на зберігання товару за кожний день затримки, але не більше 50 % (п`ятдесяти відсотків) вартості переданого на зберігання товару, при цьому, обов`язок по сплаті даної неустойки виникає у зберігача й внаслідок неможливості повернення товару поклажедавцеві по причині втрати або пошкодження товару (за п.5.2);

- договір діє від дати його підписання сторонами договору по 31.12.2019 (за п.8.1).

За складеним між позивачем та відповідачем актом від 06.05.2019 приймання-передачі товару до вказаного договору від 06.05.2019 зберігання позивач передав на відповідальне зберігання відповідачу, який, в свою чергу прийняв від позивача, товар позивача загальною вартістю 145001,28грн. (з ПДВ), а саме: насіння соняшника НС Таурус (стандарт) у кількості 360 п.од., вартістю 85000,08грн., та фульвогумін у кількості 300 л, вартістю 60001,20грн (з ПДВ). Також, у акті вказано, що за домовленістю зберігача та поклажедавця вартість товару, що передається на зберігання, встановлюється в національній валюті України, гривні, з визначенням її еквіваленту у доларах США за курсом, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання, та становить 5370,41 дол. США.

27.12.2019 позивач надіслав до поштового відділення за місцем обслуговування відповідача, рекомендованим листом "до запитання" (з оголошеною цінністю), письмову вимогу 26.12.2019 №2/1 про повернення позивачеві в термін до 10.01.2020 товару позивача зі зберігання. Проте, у встановлений у цій вимозі строки відповідач товар не повернув.

Письмова вимога від 26.12.2019 №2/1 про повернення товару з відповідального зберігання двічі надходила до поштового відділення за місцем обслуговування відповідача, проте, в обох випадках листа з цією вимогою було повернуто позивачеві поштою без вручення відповідачу: вперше (07.02.2020) - за завершенням терміну зберігання, вдруге, (18.03.2020) - у зв`язку з відмовою відповідача одержати даного листа.

Після того, як підприємством поштового зв`язку позивачеві було повернуто вперше, без вручення відповідачеві, листа з вказаною письмовою вимогою, представники позивача 05.03.2020 особисто прибули за місцем відповідального зберігання товару та в усному порядку, у присутності свідка ОСОБА_1 , який не є працівником позивача, запропонували керівникові відповідача повернути позивачеві з відповідального зберігання товар, що був переданий відповідачеві позивачем на зберігання на підставі договору від 06.05.2019 відповідального зберігання товару, але у поверненні товару позивачеві було відмовлено, а відмову мотивовано використанням відповідачем за станом на 05.03.2020 переданого на зберігання товару у власній господарській діяльності, після чого працівниками позивача, за участі свідка ОСОБА_1 , був складений акт від 05.03.2020 про відсутність товару за місцем зберігання, який керівник відповідача відмовився підписати.

На час розгляду даної судової справи відповідач не повернув позивачу товар позивача, що був переданий відповідачеві на зберігання на підставі договору від 06.05.2019 відповідального зберігання.

Правові норми, що підлягають застосуванню

Щодо загального порядку виконання господарських зобов`язань

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону та договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч.7 ст.193 Господарського кодексу України одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Щодо порядку виконання зобов`язань за договором зберігання

Відповідно до ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.1 ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.948 Цивільного кодексу України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажедавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до ч.1 ст.953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажедавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Щодо відповідальності за порушення зобов`язань

За ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За ч.1 та ч.2 ст.217 Господарського кодексу України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - відшкодування збитків та застосування штрафних санкцій.

Відповідно ж до ст.218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (за частиною 1 цієї статті), при цьому, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, та при цьому, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язань виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили (надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (за частиною 2 цієї статті).

Згідно з ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. (Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (за частиною 1 цієї ж статті)).

Щодо штрафних санкцій

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Відповідно ж до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є, зокрема, грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно ж до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій може бути встановлений договором, зокрема, у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Щодо відшкодування збитків

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено (за частиною 1 цієї статті), при цьому, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання (за частиною 2 цієї статті).

Відповідно до ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються серед іншого: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, що визначена відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст.950 Цивільного кодексу України:

- за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (за частиною 1 цієї статті);

- зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу, грубої необережності (за частиною 3 цієї статті).

Відповідно до ч.1 ст.951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачею) речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Оцінка судом встановлених обставин, з урахуванням положень правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні спору

Наявність укладеного між сторонами справи договору від 06.05.2019 відповідального зберігання свідчить на користь виникнення між ними майново-господарських зобов`язань, в силу яких, як-то встановлено приписами ст.ст.173-175 Господарського кодексу України, одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Позивач, на виконання своїх зобов`язань за даним договором, передав відповідачу на відповідальне зберігання товар загальною вартістю 145001,28грн., що підтверджується актом від 06.05.2019 приймання-передачі товару до вказаного договору зберігання.

Проте відповідач, всупереч положень закону (ч.1 ст.949 та ч.1 ст.953 Цивільного кодексу України) та умов вказаного договору (п.1.1, п. 3.2.2), не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення товару зі зберігання на першу вимогу позивача.

При цьому, встановлений договором строк здійснення позивачем оплати зберігання товару до цього часу не настав, оскільки за умовами договору оплата товару здійснюється після повернення товару зі зберігання, що оформлюється складеним між позивачем та відповідачем актом про повернення товару. Такий акт дотепер не складено.

Додатково суд зазначає про те, що відповідач не звертався до позивача після 31.12.2019 (закінчення строку договору від 06.05.2019 відповідального зберігання) з вимогами забрати товар зі зберігання, попередньо оплативши його зберігання в період дії договору, а також з листами про встановлення (узгодження) розміру плати за зберігання товару після 31.12.2019.

Факт відсутності за станом на 05.03.2020 товару загальною вартістю 145001,28грн., що позивач передав відповідачу на відповідальне зберігання на підставі договору від 06.05.2019 відповідального зберігання, за місцем зберігання товару згідно даного договору, підтверджується складеним 05.03.2020 працівниками позивача, за участі свідка ОСОБА_1 , актом про відсутність товару за місцем зберігання, з урахуванням оригіналу заяви свідка ОСОБА_1 , з його показаннями, що надано суду. Твердження відповідача про наявність усього вказаного товару (без втрат) за місцем його зберігання згідно договору від 06.05.2019 відповідального зберігання не підтверджено будь-якими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює поряд з наявністю або відсутністю обставин (фактів), якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги (заперечення), й інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.2 ст.73 ГПК України ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показами свідків.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи, при цьому на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах Відповідно до ст.91 ГПК України письмові доказ - це документи (крім електронних доказів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.79 ГПК України:

- наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (за ч.1 цієї статті);

- питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (за ч.2 цієї статті).

Відповідно до ст.86 ГПК України:

- суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (за ч.1 цієї статті);

- жодні доказ не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (за ч.2 цієї статті);

- суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (за ч.2 цієї статті).

Таким чином, беручи до уваги наведені положення ст.79 ГПК України, слідує вважати, що наявними у справі доказами підтверджено те, що перша відмова відповідача повернути товар позивача, мала місце 05.03.2020, у відповідь на усне звернення працівників позивача до керівника відповідача (оскільки листа з письмовою вимогою № 2/1 від 26.12.2019 позивача до відповідача про повернення товару було повернуто 07.02.2020 позивачу без вручення відповідачу, за завершенням терміну зберігання.

Порушення господарського зобов`язання має своїм наслідком відшкодування збитків, що завдані порушенням. Підставою для настання господарсько-правової відповідальності, що передбачена ст.224 Господарського кодексу України, є правопорушення, з наступними обов`язковими його складовими (елементами): збитки; протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки; причинний зв`язок; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

У даному випадку мають місце (є доведеними) усі чотири елементи складу господарського правопорушення, які необхідні для притягнення відповідача до такої відповідальності як відшкодування збитків.

Збитками є вартість товару позивача, який відповідач не повернув позивачеві з відповідального зберігання (тобто, втраченого відповідачем товару позивача), у розмірі проіндексованої в передбаченому п.5.1 договору порядку вартості втраченого товару.

Протиправна поведінка відповідача полягає у односторонній відмові від виконання власних договірних зобов`язань за договором, а саме, у поверненні товару зі зберігання поклажедавцеві, по завершенні строку зберігання.

Причинний зв`язок між вказаною протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача полягає у тому, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за укладеним між ними договором, позивач до теперішнього часу не отримав переданий на зберігання товар.

У справі відсутні докази наявності вини інших осіб, крім відповідача, у невиконанні господарського зобов`язання перед позивачем за укладеним між позивачем та відповідачем договором.

Таким чином, в силу закону (ст.ст.218, 224, 225 Господарського кодексу України) у позивача виникло право на стягнення з відповідача 148119грн. на відшкодування збитків за вчинене відповідачем господарське правопорушення, у вигляді невиконання ним свого господарського зобов`язання за договором від 06.05.2019 відповідального зберігання.

Виконаний позивачем розрахунок заявлених до стягнення з відповідача збитків в 148119грн. судом перевірений. Цей розрахунок не містить арифметичних помилок, узгоджується з положеннями п.5.1 договору та нормами закону (ч.1 ст.951 та ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, суд констатує про наявність за текстом пункту 5.1 договору від 06.05.2019 відповідального зберігання описки у літерному позначенні однієї з вихідних розрахункових величин у формулі розрахунку проіндексованої вартості втраченого товару: у формулі замість ВТ вартість товару, зазначена в акті приймання-передачі, вказано СП (можливо сума платежу). Проте, з розшифрування літерних позначень вихідних розрахункових величин до даної формули, що містить п.5.1 договору, можливо однозначно встановити те, що позначений у формулі як СП вихідний розрахунковий показник, в дійсності є вартість товару, зазначена в акті приймання-передачі (тобто, ВТ). Вказана описка не вплинула на правильність розрахунку суми заявлених до стягнення збитків.

Позивачем до стягнення з відповідача заявлено 72500,64грн штрафу та 72500,64грн пені, які не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено поданими суду доказами того, що порушення договору, за які позивачем нараховані вказані штрафні санкції, а саме "неповернення товару поклажедавцеві за його першою вимогою" та "переривання або ускладнення виконання договору внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань" мали місце саме під час дії договору. Тобто, в період з 06.05.2019 по 31.12.2019.

Як вже зазначено раніше за текстом даного рішення, перша відмова відповідача повернути товар позивача, мала місце 05.03.2020, у відповідь на усне звернення працівників позивача до керівника відповідача, що підтверджено актом від 05.03.2020 позивача.

При цьому, у справі відсутні докази:

- повідомлення відповідача у будь-який спосіб підприємством поштового зв`язку, до повернення цим підприємством 07.02.2020 позивачу його листа, що був надісланий відповідачеві "до запитання", з письмовою вимогою №2/1 від 26.12.2019 про повернення товару, про надходження такого адресованого відповідачеві листа;

- листа, що був надісланий відповідачеві "до запитання", з письмовою вимогою №2/1 від 26.12.2019 позивача про повернення товару, та який 07.02.2020 було повернуто підприємством поштового зв`язку позивачу без вручення відповідачу, за завершенням терміну зберігання, не було вручено відповідачеві через будь-які його дії або бездіяльність.

Висновки суду

За вказаних встановлених судом фактичних обставин та на підставі наведених правових норм позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог про стягнення 148119.00грн збитків, а задоволенні позовних вимог про стягнення 72500,64грн неустойки (пені) та 72500,64грн штрафу має бути відмовлено, оскільки позивачем не доведено вчинення порушень, за якими нараховані штрафні санкції, саме під час дії договору відповідального зберігання від 06.05.2019.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати позивача на сплату судового збору за платіжним дорученням від 08.04.2020 № 5752 у сумі 4396,81грн, з яких у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, а саме "у спорах, що виникають при виконанні договорів, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог", 2221,79грн судового збору підлягають стягненню з відповідача, а інші відносяться на позивача, у зв`язку з задоволенням позову на 50,53%.

50,53 %. = 148119грн(розмір задоволених вимог)/293120,28грн(розмір заявлених вимог)

2221,71грн = (4396,81грн /100%) х 50,53%

Керуючись ст.ст. 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "ЯСОН-Б" (місцезнаходження: 75640, Херсонська обл., Голопристанський район, село Очаківське, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 40247252) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС" (місцезнаходження: 21036, м. Вінниця, вул.Хмельницьке шосе, буд.2, офіс 404, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 39286927) 148119,00грн збитків та 2221,71грн компенсації витрат по сплаті судового збору.

3. Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення 72500,64грн. пені та 72500,64грн. штрафу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Поряд з цим, у відповідності до п.4 Розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (СОVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне рішення складено 16.06.2020.

Суддя К.В. Соловйов