ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2020 р. Справа№ 910/1543/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Куксова В.В.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання від 02.06.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 16.09.2019 (повний текст складено 03.10.2019)

у справі № 910/1543/18 (суддя С.М. Мудрий)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "Ельдорадо"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Боедем"

про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "Ельдорадо" про усунення перешкоди у користування нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: Київська обл., Києво - Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, 4.

Представник позивача через канцелярію суду подав заяву б/н від 25.05.2018 (вх.№9972/18 від 25.05.2018) про зміну предмету позову. Згідно поданої заяви, позивач просить суд заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" чинити перешкоди позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" у користуванні майном, а саме: нежитловим приміщенням, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ.1А), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4, на підставі Договору суборенди нежитлового приміщення №Т001/17 від 01.03.2017, укладеного між ТОВ "Технополіс - 1" та ТОВ "Лізингова компанія "Ельдорадо".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі № 910/1543/18 у задоволенні позову відмовлено повністю з тих підстав, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, він не буде мати правових наслідків, а відповідно, не призведе до реального захисту прав позивача.

При прийнятті рішення, суд першої інстанції виходив з встановленого характеру спірних правовідносин, зміст суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, укладення договору №Т0001/17 суборенди нежитлового приміщення від 01.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" (орендодавець), обставин наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» права власності на об`єкт нерухомого майна, яке знаходиться в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "Ельдорадо" (як орендаря) за договором оренди, укладеним 01.10.2013 з ТОВ «Боедем» та з приводу продовження дії якого триває судовий спір у справі № 910/20154/16.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що у Господарському суді Київської області перебуває справа № 911/690/18 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про визнання договору припиненим,за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) - Товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем" та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" про визнання права користування нежитловим приміщенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, неповним дослідженням доводів та доказів наданих сторонами та невідповідністю рішення суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що судом жодним чином не мотивовано, у чому саме «неефективність» обраного позивачем способу захисту та з яких підстав суд дійшов висновку про невідповідність змісту порушеного права обраному позивачем способу захисту, та яким чином характер спірних правовідносин впливає на спроможність суду захистити право позивача.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа заперечує проти її вимог, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзивів на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 02.06.2020 через відділ документального забезпечення суду представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізній час з тих підстав, що Кабінетом Міністрів України № 392 від 20.05.2020 продовжено дію карантину до 22.06.2020, що унеможливлює забезпечення безпечної явки представника апелянта для повноцінного розгляду складної та найважливішої для господарської діяльності позивача справи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 709, про причини неявки суд не повідомлено.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до змісту п.1 ч. 3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Вислухавши думку представника третьої особи, колегія відхилила клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки з 22.05.2020 на території України діє адаптивна модель карантину, що не позбавляє представника позивача права брати участь у розгляді справи, розгляд даної справи неодноразово відкладався, додаткових доказів у справі позивачем суду не надано, а отже колегія вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників позивача та відповідача.

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача та відповідача, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" (орендодавець) укладено договір №Т0001/17 суборенди нежитлового приміщення.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в оперативне платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 530 кв.м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1 А), яка знаходиться за адресою: вул.. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4 (надалі по тексту приміщення).

Орендодавець гарантує, що користується приміщенням на підставі договору оренди, укладеного з власником приміщення (п.1.4 договору).

Згідно з п.2.1 договору орендар вступає у оперативне орендне платне користування приміщеннями з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення та майна орендаря.

01.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" підписано акт приймання-передачі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення площею 530 кв.м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. А), яка знаходиться за адресою: вул. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4.

Відповідно до п.7.1 договору він вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2017 року.

15.12.2017 року між сторонами підписано додаткову угоду до договору №Т0001/17 суборенди нежитлового приміщення від 01.03.2017 року, в якій сторони змінили п.7.1 договору та виклали його у новій редакції: договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2018 року.

Як зазначено позивачем, після продовження строку дії договору, від ТОВ "Лізингова компанія "Ельдорадо" стали надходити необґрунтовані претензії та вимоги негайно звільнити займані приміщення.

Так, в матеріалах справи наявна вимога ТОВ "Лізингова компанія "Ельдорадо" вих. №35/12-Т від 29.12.17р., в якій останнім зазначено, що заборгованість ТОВ "Технополіс-1" станом на 29.12.2017 року за договором суборенди нежитлового приміщення №Т001/17 від 01.03.2017 року становить 627 917, 50 грн. У зв`язку з чим, вимагають сплатити заборгованість.

Також, претензією вих. № 02/01/18-Т від 15.01.2018 року ТОВ "Лізингова компанія "Ельдорадо" вимагало у позивача в термін до 15.02.2018 року сплати заборгованість в розмірі 637 917,50 грн. Відповідно до п.7.3 договору, в разі несплати орендної плати протягом 30 днів з моменту настання зобов`язання, договір може бути розірваний наймодавцем.

Повідомленням про розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №Т001/17 від 01.03.2017 року вих. №11/03/18-Т від 30.03.18 відповідач повідомив позивача про те, що на підставі п.7.3 договору, в зв`язку з несплатою протягом 30 днів з моменту настання зобов`язання орендної плати, договір розірваний з 30.03.2018 року.

У відповідь листом від 02.04.2018р. позивач повідомив відповідача про те, що договором суборенди нежитлового приміщення №Т001/17 не передбачено права орендодавця на розірвання договору в односторонньому порядку.

На думку позивача такі вимоги відповідача щодо звільнення займаного нежитлового приміщення є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства у зв`язку з чим звернувся до суду.

Предметом позову у даній справі з урахування заяви про зміну предмету позову від 25.05.2018 року є заборона Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" чинити перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" у користуванні майном, а саме: нежитловим приміщенням, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ.1А), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4, на підставі договору суборенди нежитлового приміщення №Т001/17 від 01.03.2017, укладеного між ТОВ "Технополіс - 1" та ТОВ "Лізингова компанія "Ельдорадо".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч.1 статті 761 ЦК України).

Статтею 774 ЦК України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Боедем" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/10-13, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в оперативне орендне платне користування нежитлове приміщення площею 4589,90 кв.м., що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А), загальною площею 10 134,40 кв. м, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4. Орендодавець гарантує, що є власником приміщення.

Пунктом 7.1. укладеного договору сторони погодили, до договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.08.2016.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Здійснення права власності полягає в володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)

Положеннями ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що Державній реєстрації прав підлягають в тому числі речові права, похідні від права власності, а саме право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником нежитлового приміщення основною площею 10134,4 кв.м під літ. " 1А" за адресою: м. Київ, Кільцева дорога, 4 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Боедем". Підстава виникнення права власності рішення суду, серія та номер: 910/18397/14, виданий 10.06.2015, видавник: Господарський суд міста Києва, дата державної реєстрації: 30.10.2017 року.

Крім того, колегія вважає за необхідне зазначити, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/20154/16 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем" про визнання договору № 01/10-13 оренди нежитлового приміщення, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Боедем" поновленим на той самий строк, а саме з 01.09.2016 по 31.08.2019 на тих самих умовах, та визнання за позивачем права користування нежитловим приміщенням площею 4 589,90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4 (далі - Приміщення), на підставі договору та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі № 910/20154/16 відмовлено у задоволенні первісного позову та відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням у справі № 910/20154/16 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізінгова компанія "Ельдорадо" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Боедем" звернулись до суду з апеляційними скаргами, на даний час триває апеляційний перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019.

Крім того, у Господарському суді Київської області перебуває справа № 911/690/18 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про визнання припиненим з 30.03.2018 року договору суборенди нежитлового приміщення № Т001/17 від 01.03.2017 року, з підстав істотного порушення орендарем умов договору суборенди за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) - Товариства з обмеженою відповідальністю "Боедем" та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" про визнання права користування нежитловим приміщенням, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4, на підставі Договору суборенди нежитлового приміщення №Т001/17 від 01.03.2017 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.07.2018, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018, задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про забезпечення зустрічного позову у справі № 911/690/18, вжито заходи забезпечення позову, а саме: заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" та будь-яким іншим особам за їх дорученням чи вказівкою, чи без такої, вчиняти дії, спрямовані на вчинення перешкод у користуванні Товариству з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" нежитловим приміщенням, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, та місцями загального користування на першому поверсі та вхідної групи, у тому числі: заборонити перешкоджати нормальній господарській діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" та/або суборендарям, які орендують частини зазначеного приміщення шляхом блокування та/або перекриття входів/виходів, відключення від систем інженерних комунікацій (електропостачання, водопостачання, водовідведення тощо), утруднення в будь-який спосіб доступу до зазначеного приміщення представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1", суборендарів та фізичних осіб-відвідувачів до вирішення справи по суті та набрання рішенням законної сили; заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" та будь-яким іншим особам за їх дорученням чи вказівкою, чи без такої, вчиняти дії, пов`язані із вилученням із користування Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" нежитлового приміщення, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, та місцями загального користування на першому поверсі та вхідної групи, до вирішення справи по суті та набрання рішенням законної сили; заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо та будь-яким іншим особам за їх дорученням чи вказівкою, чи без такої, вчиняти будь-які дії, пов`язані з передачею нежитлового приміщення, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, та місць загального користування на першому поверсі та вхідної групи, в оренду третім особам, у тому числі щодо укладання з третіми особами договорів щодо надання прав на користування зазначеним нежитловим приміщенням, до вирішення справи по суті та набрання рішенням законної сили.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Київської області від 30.07.2018 зупинено провадження у справі № 911/690/18 до набрання законної сили рішенням у справі Господарського суду м. Києва № 910/1543/18.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі ст. 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18).

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 923/970/16, від 07.03.2018 у справі № 910/6004/17, від 13.03.2018 у справі № 910/8190/17.

Згідно з ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 27.02.2019р. Верховного Суду по справі №926/1059/18.

Враховуючи характер спірних правовідносин, зміст суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту прав, а саме заборона Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ельдорадо" чинити перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" у користуванні майном не передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, оскільки він не буде мати правових наслідків, а відповідно, не призведе до реального захисту прав позивача, а отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не спростовуютьправильність викладених в судовому рішенні висновків.

З огляду на вищевикладене, всі інші клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені апеляційним судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі № 910/1543/18 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються Північним апеляційним господарським судом на Товариство з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі № 910/1543/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі № 910/1543/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/1543/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 17.06.2020.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді В.В. Куксов

Ю.Б. Михальська