ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2020 р. Справа №914/1028/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Данко Л.С.

Мирутенка О.Л.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 23.03.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2020 (повний текст рішення складено 03.03.2020, м. Львів, суддя Чорній Л.З. )

у справі № 914/1028/19

за позовом: ОСОБА_1 , м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальності «Львівська гарнізонна база», м.Львів

про стягнення 6 372 928,69 грн.

За участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Пастернак П.І. - ордер серії КС № 369029 від 02.06.2020; Семиренко П.Я. - ордер серії ВС № 1020588 від 31.03.2020

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальності «Львівська гарнізонна база» про стягнення 4 079 503,60 грн. - втрат від інфляції за період з 01.06.2012 по 01.05.2019 та 2 293 425,09 грн. - 25% річних за прострочення строків розрахунків за період з 24.05.2012 по 01.05.2019.

Позивач зазначає, що в порушення норм законодавства та положень статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база». відповідач. не здійснив виплату належної йому частки у статутному фонді товариства. у встановленому законом розмірі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.02.2020 в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу б/н від 23.03.2020, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2020 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права. А саме скаржник стверджує, що до правовідносин у процедурі банкрутства, відкритого до 19.01.2013 застосовується редакція Закону про банкрутство, яка діяла до 22.12.2011, за винятком положень, що регулюють ліквідаційну процедуру та процедури, що безпосередньо регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство. У зазначеній редакції Закону про банкрутство не було норми, яка забороняла нараховувати індекс інфляції та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання.

Апелянт зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що під час санаційної процедури поточні вимоги можуть з`явитися лише в межах ліквідаційної процедури, і в порядку позовного провадження, але на них однаково поширюється дія мораторію. Водночас апелянт стверджує, що суд не послався на норми закону, якими керувався.

Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу б/н від 03.04.2020, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2020 залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновки місцевого господарського суду не спростовує.

Позивач подав до суду заяву б/н від 18.05.2020, в якій просив відкласти розгляд справи, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання. Дане клопотання судом відхилене, оскільки не є документально обґрунтованим.

Водночас, суд зазначає, що уповноважений представник апелянта був присутній у судовому засідання 19.05.2020 та скористався своїм правом на надання пояснень по справі.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції стверджує, що до 01.07.2005 учасниками ТзОВ «Львівська гарнізонна база» були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Статутний капітал товариства сформований за рахунок вкладів учасників товариства в розмірі 16 500 грн, де частка ОСОБА_1 складала 4 125 грн., що становить 25 % статутного фонду товариства, а частка ОСОБА_3 - 12 375 грн., що становить 75 % статутного фонду товариства.

01.07.2005 р. позивач звернувся до ТзОВ «Львівська гарнізонна база» з нотаріально посвідченою заявою про вихід зі складу учасників ТОВ «Львівська гарнізонна база» та просив в порядку ст. 54 Закону України «Про господарські товариства», ст. 148 ЦК України провести з ним розрахунки відповідно до його частки в статутному фонді на момент виходу з товариства, а 05.07.2005 р. рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Львівська гарнізонна база» прийнято вказану заяву позивача та вирішено провести виплату вартості частини майна товариства, пропорційну частці ОСОБА_1 в статутному фонді, грошовими коштами.

Позивач посилається на те, що у відповідності до п. 12.14 статуту ТОВ «Львівська гарнізонна база» (в редакції від 22.10.2004) розрахунки з учасником, який вийшов з товариства, повинні бути проведені не пізніше 12 місяців з дня подання заяви про вихід, але не раніше затвердження звіту за рік, в якому подана заява. У разі порушення строку розрахунку, учасник вправі вимагати стягнення з товариства вартості частки з урахуванням інфляції та 25% річних.

В порушення вищезазначених норм законодавства та положень Статуту ТзОВ «Львівська гарнізонна база» боржник не здійснив виплату вартості належної йому частки у статутному фонді товариства у встановленому законом розмірі та строк, внаслідок чого ОСОБА_1 і звернувся до суду за захистом своїх прав.

Позивач посилається на той факт, що основний борг, пов`язаний з виплатою вартості частки пропорційної майну учасника товариства ( ОСОБА_1 - учасника ТОВ "Львівська гарнізонна база") становить 1 323 308,00 грн. на момент звернення з позовом до суду, що випливає із постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) та Постанови Вищого господарського суду України від 25.10.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівська гарнізонна база».

Крім цього позивач зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач вважає, що у відповідача виникло зобов`язання по сплаті 25% річних та інфляційних нарахувань за період з 24.05.2012 року до 01.05.2019.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції від 22.12.2011, визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Частиною 3 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 19.01.2013, визначено, що забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

У редакції Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка набрала чинності з 19.01.2013, з`явилася норма ч. 3 статті 19, котрої не було в попередній редакції Закону, згідно з якою, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, тощо.

Однак, згідно п. 1-1 Перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 18.01.2013 положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Так, судом встановлено, що Господарським судом Львівської області ухвалою від 15.12.2011 відкрито провадження у справі № 5015/7368/11 про банкрутство ТзОВ «Львівська гарнізонна база». Провадження у справі № 5015/7368/11 порушене за заявою Адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія «Укрзахідюрсервіс» на загальних підставах, визначених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Ухвалою від 15 грудня 2011р. введено в дію мораторій на задоволення вимог кредиторів.

20.02.2018 Господарським судом Львівської області у справі № 5015/7368/11 ТзОВ «Львівська гарнізонна база» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 апеляційну скаргу ТзОВ «Львівська гарнізонна база» задоволено. Постанову Господарського суду Львівської області від 20 лютого 2018 року у справі №5015/7368/11 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні клопотання голови комітету кредиторів ТзОВ «Львівська гарнізонна база» від 26 січня 2018 року №1/26 про визнання ТзОВ «Львівська гарнізонна база» банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури, призначення ліквідатора банкрута. На підставі ухвали Господарського суду Львівської області у справі №5015/7368/11 від 04.09.18 застосовано процедуру санації боржника - ТзОВ «Львівська гарнізонна база.

Відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" санацією є система заходів, що здійснюється під час провадження у справі про банкрутство з метою запобігання визнання боржника банкрутом та його ліквідації, спрямована на оздоровлення фінансово-господарського становища боржника, а також задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів шляхом кредитування, реструктуризації підприємства, боргів і капіталу та ( або) зміну організаційно - правової та виробничої структури боржника.

Комітетом кредиторів ТзОВ «Львівська гарнізонна база», де головою комітету кредиторів обраний ОСОБА_1 (позивач) погоджено план санації ТзОВ «Львівська гарнізонна база», який передбачав погашення усіх кредиторських вимог боржника, в тому числі і вимоги ОСОБА_1 .

Фактично погодивши план санації ТзОВ «Львівська гарнізонна база», кредитори, в тому числі і ОСОБА_1 , встановили нові умови та терміни погашення кредиторських вимог з метою запобігання визнання боржника банкрутом та його ліквідації. Відповідно такий план санації був спрямований на оздоровлення фінансово-господарського становища боржника.

Ухвалою суду від 27.02.2019 у справі №5015/7368/11 затверджено план санації боржника - ТзОВ «Львівська гарнізонна база».

План санації ТзОВ "Львівська гарнізонна база" керуючим санацією Онушканичем Я.В. був виконаний, вимоги кредиторів погашено в повному обсязі (в тому числі і вимоги ОСОБА_1 , а саме 1 073,00 грн. - вимоги першої черги, 2 787 667,51 грн. - вимоги четвертої черги).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.09.2019 у справі №5015/7368/11 судом затверджено звіт керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база», достроково припинено процедуру санації Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база» та повноваження керуючого санацією арбітражного керуючого Онушканича Ярослава Васильовича, у зв`язку з відновленням платоспроможності боржника.

Порядок застосування та умови процедури санації, плану санації, вимоги до нього, наслідки процедури санації регламентуються ст.ст. 17-21 Закону від 14.05.1992 №2343-ХIІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ст.ст. 28-36 Закону України від 22.11.2011 №4212-V1 «Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Ключовим документом, який визначає заходи щодо відновлення платоспроможності боржника та умови задоволення вимог кредиторів є план санації. Він може містити умови про виконання зобов`язань боржника третіми особами; задоволення вимог кредиторів іншим способом, що не суперечить закону (ч.1 ст. 18 Закону від 14.05.1992 №2343-ХI).

Абз. 8 ч.1 ст. 29 Закону від 22.11.2011 №4212-V1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає можливість внесення до плану санації таких умов: виконання зобов`язань боржника третіми особами; задоволення вимог кредиторів іншим способом, що не суперечить законодавству; відшкодування коштів, витрачених на проведення зборів акціонерів та (або) засідань органів управління боржника відповідно до цього Закону. При цьому план санації обов`язково повинен передбачати забезпечення погашення заборгованості боржника з виплати заробітної плати.

Одним із заходів щодо відновлення платоспроможності боржника, які містить план санації, можуть бути:відстрочення та/або розстрочення платежів або прощення (списання) частини боргів, про що укладається мирова угода; виконання зобов`язань боржника власником майна боржника та його відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань; відчуження майна та погашення зобов`язань боржника шляхом заміщення активів; інші способи відновлення платоспроможності боржника.

План санації боржника повинен передбачати погашення вимог кредиторів з урахуванням черговості, встановленої Законом.

Враховуючи викладені норми Закону, погашення боргу кредиторам в процедурі санації може відбуватися у порядку та строки, які визначені планом санації, до якого можуть бути включені будь-які умови задоволення вимог кредиторів, що не суперечать Закону.

Положеннями ст.ст. 31-35 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22.11.2011р. №4212-VI в процедурі санації передбачені можливості виконання зобов`язань боржника власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) боржника; збільшення статутного капіталу боржника; продаж майна боржника як цілісного майнового комплексу, продаж частини майна боржника; відчуження майна боржника шляхом заміщення активів.

Судом встановлено, що положення ч.ч.1,2,4,5 ст. 18 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо подачі керуючим санацією комітету кредиторів плану санації для схвалення; змісту плану санації, розгляду, схвалення плану санації комітетом кредиторів, та погодження плану санації, оформлення цих дій та подачі плану санації суду дотримані.

Враховуючи повну відповідність плану санації, наданого керуючим санацією, положенням ст. 18 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", наявність у ньому заходів щодо відновлення платоспроможності боржника з метою задоволення вимог кредиторів з допомогою заходів, що не суперечать чинному законодавству; строків та черговості виплати боржником боргу кредиторам; встановлення строку відновлення платоспроможності боржника, тобто наявність у плані санації всіх необхідних, істотних умов, передбачених Законом, суд затвердив його ухвалою у відповідності з вимогами ч. 5 ст. 18 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та зазначив, що всі умови плану санації є законними та є обов`язковими для учасників справи про банкрутство та інших осіб.

Підсумовуючи наведене, слід зробити висновок, що механізм погашення грошових вимог в процедурі санації у справах про банкрутство залежить від фінансового стану боржника та волевиявлення сторін (кредиторів і боржника), тобто домовленості, яких вони досягнуть в процесі розробки плану санації на відміну від механізмів погашення вимог в ліквідаційній процедурі, де це погашення здійснюється за рахунок примусового продажу майна банкрута. Задоволення вимог кредиторів в процедурі санації відбувається, як правило, на протязі більш тривалого терміну у повному обсязі, на відміну від процедури ліквідації, де це відбувається швидше. Однак, рідко шляхом повного задоволення, частіше шляхом визнання вимог кредиторів погашеними без фактичного погашення.

Відповідно до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, яка була чинна до 19.01.2013, керуючий санацією зобов`язаний, зокрема, розглядати вимоги кредиторів щодо зобов`язань боржника, які виникли після порушення справи про банкрутство в процедурі розпорядження майном боржника та санації. Однак в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до керуючого санацією з заявою з поточними вимогами до боржника.

Законодавцем відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, яка була чинна до 19.01.2013 р., передбачено, що до звіту керуючого санацією про дострокове припинення санації у зв`язку з виконанням його додаються докази задоволення вимог конкурсних кредиторів згідно з реєстром. У разі невиконання поточних зобов`язань боржника, господарський суд зобов`язаний визнати боржника банкрутом і відкрити ліквідаційну процедуру.

Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги, які можуть виникнути після завершення санаційної процедури (в майбутньому) підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження з врахуванням того, що обчислення таких вимог починається з дня відновлення платоспроможності ТзОВ «Львівська гарнізонна база» і не може стосуватися періоду коли тривало банкрутство ТзОВ «Львівська гарнізонна база».

За таких обставин суд першої інстанції підставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення 25% річних та інфляційних нарахувань за період з 24.05.2012 року до 01.05.2019.

Твердження апелянта про преюдиційні обставини встановлені в поставнові Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12), якою стягнуто з відповідача на користь позивача 25% річних та індекс інфляції в сумі 992 481,00 грн. за період з 24.05.2009 по 24.05.2012, судом оцінюються критично. Адже, у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) позовні вимоги з`являлись за період з 24.05.2009 по 24.05.2012, який включав у себе період до порушення справи №5015/7368/11 про банкрутство ТзОВ «Львівська гарнізонна база».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2020 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально необґрунтовані та висновку місцевого господарського суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 б/н від 23.03.2020 відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2020 у справі № 914/2228/914/1028/19 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.06.2020.

Головуючий суддя Скрипчук О.С.

Суддя Мирутенко О.Л.

Суддя Данко Л.С.