ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"01" червня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3866/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Літвінова С.В.

при секретарі судового засідання Липі Т.О.

за участю представників:

від позивача - Горобець В.В. - адвокат

від відповідача - не з`явився

розглянувши у судовому засіданні справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОНАР К" (вулиця Вертелецького, будинок 1, корпус В,Овідіополь,Одеська область,67801) до відповідача: Фізична особа-підприємець Хачатурян Андрій Юрійович ( АДРЕСА_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 100000 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОНАР К" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Фізична особа-підприємець Хачатурян Андрій Юрійович, в якому просить господарський суд: про стягнення 100000 грн. та зняття арешту з рахунку.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на положення 1212 ЦК України та зазначає, що грошові кошти в розмірі 100 000грн. були перераховані помилково.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27. 01.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача в судові засідання не з`являвся, про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою відповідно але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою „за закінченням встановленого строку зберігання". Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

У судовому засіданні 01.06.2020р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

02.12.2019 року бухгалтером ТОВ «ТОНАР К», з метою погашення заборгованості перед ФОП Хайченко С.Ф. при перерахуванні коштів помилково було вказано невірний номер рахунку і переведено суму в розмірі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) на рахунок Відповідача- ФОП Хачатурян А.Ю. (номер рахунку в AT «Райффайзен Банк Аваль» UA НОМЕР_2), що підтверджується платіжним дорученням № 623 від 02.12.2019 року, також неправильно зазначене призначення платежу: «Оплата за продукти харчування згідно Договору №1 від 20,04.2012. Перераховано частково. Без ПДВ» замість «Оплата за продукти харчування згідно Договору № 15 від 01.02.2018р. Перераховано частково. Без ПДВ».

03.12.2019 року бухгалтером ТОВ «ТОНАР К», з метою погашення заборгованості перед ФОП Хайченко С.Ф. при перерахуванні коштів помилково було вказано невірний номер рахунку і переведено суму в розмірі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) на рахунок Відповідача- ФОП Хачатурян А.Ю. (номер рахунку в AT «Райффайзен Банк Аваль» UA НОМЕР_2), що підтверджується платіжним дорученням № 625 від 03.12.2019 року, також неправильно зазначене призначення платежу: «Оплата за продукти харчування згідно Договору №1 від 20,04.2012. Перераховано частково. Без ПДВ» замість «Оплата за продукти харчування згідно Договору № 15 від 01.02.2018р. Перераховано частково. Без ПДВ».

Отже, позивач вважає, що ним Позивачем помилково перераховано суму в розмірі 100 000 гри (сто тисяч гривень 00 копійок) на рахунок Відповідача (номер рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» UA НОМЕР_2).

Однак жодних договірних відносин між позивачем та відповідачем за договором поставки №15 від 01.02,2018 не існує, позивач ніколи не укладав з відповідачем зазначений договір, продукти харчування відповідно до цього договору ніколи не поставлялися ФОП Хачатурян позивачу.

03.12.2019 року Позивач надіслав лист № 13 на електронну пошту АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому повідомив, що TOB «ТОНАР К» надлишково/помилково перерахована сума в розмірі 50000,00 грн на рахунок UA НОМЕР_2 МФО 380805 і просив повернути надлишково/помилково перераховану суму в розмірі 50000 грн на рахунок ТОВ «ТОНАР К».

03.12.2019 року Позивач надіслав лист № 14 на електронну пошту АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому повідомив, що ТОВ «ТОНАР К» надлишково/помилково перерахована сума в розмірі 50000,00 грн на рахунок UA НОМЕР_2 МФО 380805 і просив повернути надлишково/помилково перераховану суму в розмірі 50000 грн на рахунок ТОВ «ТОНАР К».

Як зазначає позивач, 04.12.2019 року начальником Овідіопольського відділення АТ «Райффайзен Банк Аваль» на електронну пошту ТОВ «ТОНАР К» надіслано лист, відповідно до якого зазначено, що «Банк не є суб`єктом, який уповноважений встановлювати безпідставність переказу коштів отримувачу, Оскільки переказ коштів був здійснений отримувачу, то саме до отримувача слід предявляти вимогу про повернення коштів, адже останній набув це майно».

Також в листі позивача повідомлено, що на кошти отримувача (тобто, ФОП Хачатурян А.Ю.) на рахунках в Банку накладений арешт та зазначено, що «Виходячи з вишевикладеного. доиільно запропонувати Клієнту звернутися до суду з позовом про визнання права власності на помилково переказані кошти і про зняття з них`арешту та повернення на рахунок платника. За наявності такого рішення суду Банк здійснить зняття арешту з коштів та їх повернення Клієнту».

Разом з тим, як стало відомо позивачу, на рахунок відповідача, на який помилково були перераховані грошові кошти, постановою Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13.08.2016 накладений арешт (номер виконавчого провадження 56967927).

Отже, позивач вважає, що накладення арешту унеможливлює позивача здійснити своє суб`єктивне право на розпорядження чи користування своїми грошовими коштами, які відповідач повинен повернути позивачу.

Враховуючи вищевикладе, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОНАР К" звернулось до господарського суду Одеської області за захистом своїх прав та законнів інтересів з позовом до Фізичної особи-підприємця Хачатуряна Андрія Юрійовича, в якому просить господарський суд: про стягнення 100000 грн. та зняття арешту з рахунку

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 2 статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Як встановлено судом, 04.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Віп Транс Компанія» здійснило перерахування грошових коштів у розмірі 24137,00 грн. на рахунок Фізичної особи-підприємця Заліського Богдана Юрійовича, відкритий в Акціонерному товаристві «Приватбанк» (призначення платежу - оплата за послуги по рахунку №66 від 19.12.2018), що підтверджується платіжним дорученням №5 від 04.01.2019, копія якого долучена позивачем до позовної заяви.

02.12.2019 року бухгалтером ТОВ «ТОНАР К», з метою погашення заборгованості перед ФОП Хайченко С.Ф. при перерахуванні коштів помилково було вказано невірний номер рахунку і переведено суму в розмірі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) на рахунок Відповідача- ФОП Хачатурян А.Ю. (номер рахунку в AT «Райффайзен Банк Аваль» UA НОМЕР_2), що підтверджується платіжним дорученням № 623 від 02.12.2019 року, також неправильно зазначене призначення платежу: «Оплата за продукти харчування згідно Договору №1 від 20,04.2012. Перераховано частково. Без ПДВ» замість «Оплата за продукти харчування згідно Договору № 15 від 01.02.2018р. Перераховано частково. Без ПДВ».

03.12.2019 року бухгалтером ТОВ «ТОНАР К», з метою погашення заборгованості перед ФОП Хайченко С.Ф. при перерахуванні коштів помилково було вказано невірний номер рахунку і переведено суму в розмірі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) на рахунок Відповідача- ФОП Хачатурян А.Ю. (номер рахунку в AT «Райффайзен Банк Аваль» UA НОМЕР_2), що підтверджується платіжним дорученням № 625 від 03.12.2019 року, також неправильно зазначене призначення платежу: «Оплата за продукти харчування згідно Договору №1 від 20,04.2012. Перераховано частково. Без ПДВ» замість «Оплата за продукти харчування згідно Договору № 15 від 01.02.2018р. Перераховано частково. Без ПДВ».

Отже, позивач вважає, що ним Позивачем помилково перераховано суму в розмірі 100 000 гри (сто тисяч гривень 00 копійок) на рахунок Відповідача (номер рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» UA НОМЕР_2).

Враховуючи встановлення судом обставини щодо відсутності між сторонами договірних правовідносин та відсутності підстав для отримання відповідачем від позивача спірних коштів, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у сумі 100 000 грн підлягає задоволенню, як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.

Що стосується позовних вимог щодо зняття арешту з рахунку суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Вказана норма встановлює право особи звернутися за захистом свого майнового права (права власності), коли таке право порушується або не визнається органом/особою, який/яка здійснює заходи примусового виконання, встановлені Законом України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, застосування вказаної норми можливе лише в тому разі, коли порушення права здійснюється органом примусового виконання.

При цьому, спірні правовідносини виникли з факту набуття відповідачем майна (грошових коштів) без достатньої правової підстави, і саме відповідач є тим суб`єктом, на якого законодавець покладає обов`язок з повернення безпідставно набутого майна.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на п. 10.9. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за № 377/8976, відповідно до якого кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги / інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Якщо до банку надійде платіжна вимога / інкасове доручення (розпорядження) за іншим виконавчим документом, ніж той, для забезпечення виконання якого накладено арешт, і на цьому рахунку немає інших (крім арештованих) коштів, то банк повертає такий розрахунковий документ без виконання згідно з пунктом 2.18 глави 2 та пунктом 12.11 глави 12 цієї Інструкції.

Згідно з п. 11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за № 377/8976, зняття арешту з коштів банк здійснює за постановою державного виконавця, прийнятою відповідно до законодавства, або за постановою слідчого, коли під час провадження досудового слідства в застосуванні цього заходу відпаде потреба, а також за рішенням суду, яке надійшло до банку безпосередньо від суду.

З огляду на вищенаведене, помилково перераховані кошти можуть бути повернуті на рахунок позивача після закінчення виконавчого провадження №56967927, а отже накладення арешту, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунку відповідача є тимчасовим обмеженням можливості їх повернення.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відтак, застосування такого способу захисту, як зняття грошових коштів з-під арешту, повинно бути обґрунтовано з точки зору правомірності та ефективності та не повинно порушувати законні права стягувача у виконавчому провадженні №56967927.

За таких обставин, суд відмовляє позивачу в частині позовних вимог щодо зняття арешту з рахунку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОНАР К" частково.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОНАР К" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізична особа-підприємець Хачатурян Андрій Юрійович ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОНАР К" (вулиця Вертелецького, будинок 1, корпус В,Овідіополь,Одеська область,67801, код 35999668) грошові кошти в розмірі 100 000грн. (сто тисяч грн.) та 1921 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн.) судового збору..

3. В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Повний текст складено 09 червня 2020 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов