СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2020 р. Справа № 922/285/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.,

без виклику сторін в порядку спрощеного провадження,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельник, м.Харків,

на рішення Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 (суддя Жельне С.Ч.), ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області у м. Харкові об 11год 25хв, повний текст якого складений 30.03.2020,

у справі №922/285/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровський автоцентр МАЗ, м.Дніпро,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельник, м.Харків,

про стягнення коштів 110058,70грн,

ВСТАНОВИЛА:

31.01.2020 ТОВ Дніпропетровський автоцентр МАЗ звернулося до Господарського суду Харківської області із позовом до ТОВ Будівельник про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289 у сумі 110058,70грн, з яких: основний борг становить 73372,47грн та штрафні санкції у сумі 36686,23грн (а.с. 1-22).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/285/20 позов задоволено повністю (а.с. 46-50).

Рішення місцевого господарського суду із посиланням на ст. 193 ГК України, ст. ст. 509, 525, 526, 530, 546, 549, 611, 655, 691, 692 ЦК України мотивоване доведеністю матеріалами справи факту виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачу на виконання умов договору купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289 та порушення відповідачем строків оплати, а також обґрунтованістю нарахування штрафу у розмірі 36686,23грн у відповідності до п.5.2 договору купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289.

ТОВ Будівельник із рішенням місцевого господарського суду не погодилось та 17.04.2020 звернулось до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/285/20 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що копію позовної заяви, ухвалу про відкриття провадження у справі та оскаржуване рішення він не отримував, про дату, час, місце розгляду справи не був повідомлений. Крім того, скаржник зазначає, що позовна вимога про стягнення штрафних санкцій у розмірі 36686,23грн є необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено факт понесення ним збитків внаслідок допущеного порушення грошового зобов`язання у спірних правовідносинах. Також, вказує на те, що він не отримував вимогу про необхідність погашення основної заборгованості у розмірі 72388,70грн від 26.11.2019, а отже про прострочення зобов`язання йому не було відомо.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 у справі №922/285/20, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Будівельник» на рішення Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/285/20; встановлено здійснити розгляд справи №922/285/20 в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи; встановлено позивачу десятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії скаржнику.

Копії цієї ухвали отримані сторонами у справі, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 91,92).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Дніпропетровський автоцентр МАЗ» просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції -залишити без змін. Зокрема, зазначає, що позивачем поставлений відповідачеві товар на виконання умов договору купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289, а отже відповідач був обізнаний про наявність у нього грошових зобов`язань щодо його оплати. Крім того, задля досудового врегулювання спору відповідачеві направлена вимога, але поштова кореспонденція ним не отримана та повернута на адресу позивача з довідкою за формою ф.20. Також, позивач зазначає, що застосування господарських санкцій у вигляді штрафу є способом захисту порушених прав, визначених умовами договору купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

09.06.2018 між ТОВ «Дніпропетровський автоцентр МАЗ» (продавцем) та ТОВ «Будівельник» (покупцем) укладений договір купівлі-продажу ВП 14 №289, пунктом 1.1 якого встановлено, що продавець зобов`язується передати у власність покупця товари (запасні частини до транспортних засобів), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити їх на умовах цього договору. Підтвердженням факту узгодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття покупцем товару за видатковою накладною, виданою продавцем, яка після її підписання сторонами має юридичну силу специфікації в розумінні ст. 266 ГК України. Товар, прийнятий покупцем за видатковою накладною, не підлягає поверненню за ініціативою покупця, окрім випадків його невідповідності якості (а.с.8-11).

Пунктом 1.2 цього договору встановлено, що всі товари, отримані покупцем від продавця, вважаються отриманими на виконання цього договору.

Відповідно до п.2.2 цього договору датою поставки вважається дата підписання представником покупця видаткової накладної на товар, що поставляється. Під час отримання товару уповноважена за довіреністю покупця особа зобов`язана пред`явити документ, який її посвідчує та надати можливість представнику продавця перевірити ідентичність підпису в цьому документі з підписом довіреності.

Згідно з пунктом 2.3 цього договору товар поставляється на умовах оплати згідно з п.4.3 статті 4 цього договору.

Ціни на товар, вказані в рахунку, дійсні до тих пір, поки дійсний рахунок (п.2.4 договору).

У пунктах 4.1, 4.2 цього договору встановлено, що орієнтовна сума договору складає 500000,00грн з урахуванням ПДВ. Остаточна загальна сума договору визначається як сума всіх видаткових накладних, підписаних з обох боків.

Відповідно до пункту 4.3 договору оплата товару здійснюється покупцем на підставі даного договору і видаткових накладних до нього шляхом переказу безготівкових грошових коштів на поточний рахунок продавця або шляхом внесення наявних грошових коштів в касу продавця протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Пунктом 4.4 цього договору встановлено, що датою і фактом оплати вважається дата надходження безготівкових грошових коштів на поточний рахунок продавця або дата внесення наявних грошових коштів в касу продавця.

Згідно з пунктом 5.1 договору у разі порушення термінів оплати товару покупець, у першу чергу, зобов`язаний сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний календарний день прострочення протягом всього часу прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України 24% річних від простроченої суми протягом всього часу прострочення, а потім сплатити суму основного боргу.

Відповідно до п.5.2 договору окрім вищезгаданих пені і річних у разі прострочення платежу терміном понад 15 календарних днів, покупець зобов`язаний сплатити продавцю штраф у розмірі 50% від простроченої суми.

Пунктом 11.3 спірного договору сторони погодили, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2018 включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором. Якщо за два тижні до закінчення терміну дії даного договору, жодна із сторін не повідомить іншу сторону письмово про припинення дії договору, то дія договору автоматично продовжуються на кожен наступний календарний рік.

На виконання умов договору купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289 позивачем передано у власність відповідача товар на загальну суму 73372,47грн, що підтверджується видатковими накладними від 31.10.2019 №26813 на суму 7176,00грн, від 31.10.2019 №26814 на суму 8860,15грн, від 31.10.2019 №26825 на суму 9167,94грн, від 31.10.2019 №26828 на суму 30098,10грн, від 05.11.2019 №26990 на суму 17086,21грн, від 14.11.2019 №27305 на суму 984,07грн, які підписані уповноваженими представниками сторін, зокрема представником відповідача Варенко О.В. на підставі генерального доручення №6 (а.с. 12-18). Також вказані обставини не заперечуються сторонами.

26.11.2019 ТОВ «Будівельник» надіслано ТОВ «Дніпропетровський автоцентр МАЗ» вимогу, в якій позивач просив негайно перерахувати суму заборгованості у розмірі 72388,40грн за поставлений товар відповідно до видаткових накладних від 31.10.2019 №26813, №26814, №26825, №26828, №26990, від 05.11.2019 №26990 та від 14.11.2019 №27305 на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289 (а.с.19,20).

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289 31.01.2020 ТОВ Дніпропетровський автоцентр МАЗ звернулося до Господарського суду Харківської області із позовом до ТОВ Будівельник про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289 у сумі 110058,70грн, з яких: основний борг у сумі 73372,47грн та штрафні санкції у сумі 36686,23грн.

25.03.2020 місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, зазначених вище (а.с. 46-50).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу від 09.06.2018 ВП14 №289, який за своєю правовою природою є договором поставки, та штрафних санкцій.

Спірні правовідносини сторін регулюються нормами ЦК України з урахуванням особливостей, встановлених ГК України, та умовами договору поставки від 09.06.2018 ВП14 №289.

Відповідно до частини 2 статті 2 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у замовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами спору 09.06.2018 укладений договір купівлі-продажу ВП 14 №289, який за своєю правовою природою є договором поставки, п.1.1 якого встановлено, що продавець зобов`язується передати у власність покупця товари (запасні частини до транспортних засобів), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити його на умовах цього договору. Підтвердженням факту узгодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття покупцем товару за видатковою накладною, виданою продавцем, яка після її підписання сторонами має юридичну силу специфікації в розумінні ст. 266 ГК України. Товар, прийнятий покупцем за видатковою накладною, не підлягає поверненню за ініціативою покупця, окрім випадків його невідповідності якості (а.с.8-11).

Таким чином, з умов договору поставки від 09.06.2018 ВП 14 №289 вбачається, що за домовленістю сторін факт передачі товару від постачальника (позивача у справі) до покупця (відповідача у справі) підтверджується видатковими накладними, якими визначається, у тому числі ціна товару.

Згідно із частиною 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

ТОВ «Дніпропетровський автоцентр МАЗ» належним чином виконало прийняті на себе зобов`язання, визначені договором поставки від 09.06.2018 ВП 14 №289, та передало ТОВ «Будівельник» товар на загальну суму 73372,47грн, що підтверджується видатковими накладними від 31.10.2019 №26813 на суму 7176,00грн, №26814 на суму 8860,15грн, №26825 на суму 9167,94грн, №26828 на суму 30098,10грн, від 05.11.2019 №26990 на суму 17086,21грн, від 14.11.2019 №27305 на суму 984,07грн, які підписані уповноваженими представниками сторін, зокрема представником відповідача Варенко О.В. на підставі генерального доручення від 03.01.2019 №6 (а.с. 12-17).

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до пункту 4.3 договору від 09.06.2018 ВП 14 №289 оплата товару здійснюється покупцем на підставі даного договору і видаткових накладних до нього шляхом переказу безготівкових грошових коштів на поточний рахунок продавця або шляхом внесення наявних грошових коштів в касу продавця протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, оплату за одержаний товар ТОВ «Будівельник» не здійснило, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в сумі 73372,47грн, яка виникла на підставі договору від 09.06.2018 ВП 14 №289.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник не заперечує проти факту отримання ним товару та наявності у нього заборгованості за поставлений товар на підставі договору від 09.06.2018 ВП 14 №289, а отже вимоги щодо стягнення боргу у сумі 73372,47грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 2 статті 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п.5.2 договору від 09.06.2018 ВП 14 №289 сторони встановили, що у разі прострочення платежу терміном понад 15 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити продавцю штраф у розмірі 50% від простроченої суми.

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки від 09.06.2018 ВП 14 №289 понад 15 днів з моменту поставки кожної партії товару судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 36686,23грн.

Доводи ТОВ «Будівельник» про те, що покладення на нього штрафу у розмірі 50% від простроченої суми є непомірним тягарем для нього, а також про те, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного порушення грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Підпунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України визначено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 233 ГК України встановлено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідачем не обґрунтовано невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення зобов`язання та не надано належних доказів, які б свідчили про наявність поважних причин неможливості своєчасного виконання відповідачем договірних зобов`язань, винятковість даного випадку, з урахуванням всіх обставин справи та правовідносин, що склались між сторонами спору.

Відповідачем не доведено, а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції обставин, які б підтверджували винятковість даного випадку, виходячи з інтересів сторін, та не надано належних доказів наявності поважних причин неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ст.91 ГПК України).

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що штраф у розмірі 36686,23грн є для товариства непомірним, зокрема, не надано доказів скрутного матеріального становища товариства та неможливості виконання договірних зобов`язань.

Щодо доводів скаржника про порушенням норм процесуального права судом першої інстанції, оскільки ТОВ «Будівельник» не було обізнано про наявність судового спору та про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 176 ГПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема: за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; строк для подання відповідачем відзиву на позов;

Частиною 4 статті 176 ГПК України встановлено, що якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.02.2020 у цій справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/285/20, встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено судове засідання на 25.03.2020 об 11:00год; встановлено, що відповідач у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження має право подати суду заяву із обґрунтуванням своїх заперечень протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів, що підтверджують заперечення проти позову протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали з наданням (надсиланням) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів (а.с.34-36).

Відповідно до статті 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Частиною 6 статті 120 ГПК України встановлено, що суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно з частиною 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

З поштового конверту з довідкою за формою ф.20 вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі від 26.02.2020 у цій справі скаржнику не вручено, а поштове відправлення повернуто до суду з відміткою "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення".

При цьому, за інформацією, отриманою з сайту ПАТ "Укрпошта" за штрих-кодовим ідентифікатором на конверті, відправлення отримано за зворотною адресою місцевого господарського суду 15.04.2020, тоді як рішення у цій справі ухвалено 25.03.2020.

Відповідно до п.21 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 N270 (надалі Правила), адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу через смс-повідомлення, повідомлення, що підтримується засобами Інтернету, або повідомлення у паперовому вигляді за встановленим оператором поштового зв`язку зразком.

Рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка"), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил).

Згідно з п.99-1 цих Правил рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

На поштовому конверті, в якому було надіслано відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі, наявна довідка АТ «Укрпошта» за формою «ф-20», в якій відсутня відмітка «адресат відсутній за вказаною адресою» або «адресат відмовився від одержання».

Положення ГПК України не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», така відмітка не передбачена як причина невручення судового рішення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 у справі №906/142/18 висловила правову позицію, подібну правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №752/11896/17, що положення Господарського процесуального кодексу України не дають підстав для висновку, що повернення до суду кореспонденції із зазначенням причин повернення "за закінченням терміну зберігання" або "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", є доказом належного інформування сторони. Повернення поштової кореспонденції з таких причин не свідчить ні про відмову сторони від одержання відправлення, ні про її відсутність за адресою, повідомленою суду.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з частиною 4 статті 236 ГПК України, встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, з метою дотримання принципу правової визначеності, та формування сталої судової практики суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та, відповідно був позбавлений можливості прийняти участь в судовому засіданні, надати відзив та висловити свої заперечення проти позову.

Беручи до уваги приписи статті 242 та частини другої статті 202 ГПК України, за наслідком першої неявки відповідача у судове засідання, за відсутності доказів вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі та про призначення розгляду справи, суд першої інстанції, для забезпечення процесуальних прав сторін, не був позбавлений права відкласти розгляд справи в межах строків, визначених процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий господарський суд не дотримався вимог господарського процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи відповідача, не забезпечив можливості реалізувати надані відповідачу законом права, оскільки розглянув справу за його відсутності, не повідомив належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 906/142/18.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення Господарським судом Харківської області порушені норми процесуального права, у зв`язку з чим рішення Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/285/20 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги - ТОВ «Будівельник».

Керуючись ст.ст. 233, 269, 270, 273, п.2 ч.1 ст.275, п.4 ч.1 ст.277, ст.ст. 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/285/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник» (61145, Харківська область, м. Харків, вул. Космічна, буд.21, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський автоцентр МАЗ» (49080, м. Дніпро, вул. Висоцького, 4, ) основну заборгованість у сумі 73372 грн 47 коп, штраф у сумі 36686грн 23 коп та витрати по сплаті судового збору у сумі 2102 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складений 11.06.2020.

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна