РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.06.2020Справа № 910/16603/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України (бульвар Тараса Шевченка, 50-Г, м. Київ, 01032, )

до 1) Акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" (вул. Академіка Кримського, 27, м. Київ, 03680, ) та

2) Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, 10, м. Київ, 01001, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в)

про зобов`язання вчинити дії,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Гармашов Б.С.

від відповідача-1: Смішко К.П.

від відповідача-2: Савченко Т.А.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії, зокрема, внести зміни до Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 477-В від 05.07.2002 року в частині виключення площі 916,5 кв. м. з підвалу, включених до загальної площі Корпусу № 23 - Їдальня (літера Б), що розташовані в м. Києві, по вулиці Академіка Кримського, 27; внести зміни до Свідоцтва про право власності МК № 010005438 від 23.07.2002 року на майновий комплекс загальною площею 5331,6 кв м, шляхом зменшення площі Корпусу № 23 - Їдальня (літера Б) на 916,5 кв.м.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 29.11.2019 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

06.12.2019 до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.12.2019.

18.12.2019 через відділ діловодства суду відповідачем-1 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 18.12.2019 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2020 відкладено підготовче засідання на 22.01.2020.

26.12.2020 через відділ діловодства суду відповідачем-2 подано заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позовну заяву.

У відзиві відповідач-2 заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в силу їх недоведеності, необґрунтованості та невідповідності діючому законодавству. Наразі відповідно до пункту 1 Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, затверджене розпорядженням Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затверджене розпорядженням Київської міської державної адміністрації, від 29.12.2012 № 2383, Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується голові Київської міської державної адміністрації, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді. Відповідач-2 зазначає, що оформлення права власності на спірне приміщення відбувалося у встановленому порядку та на підставі визначеного Положенням про Департамент пакету документів, та сьогодні в Департаменту відсутні повноваження вносити зміни до свідоцтва.

28.12.2019 через відділ діловодства суду відповідачем-1 подано письмові пояснення на позовну заяву, в якій зазначає, що у відповідача-41 відсутні повноваження щодо внесення змін до наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 477-В від 05.07.2002 року в частині виключення площі 916, 5 кв.м. підвалу, включених до загальної площі Корпусу № 23 - їдальня (літера Б), що розташовані в м. Києві, по вулиці Академіка Кримського, 27, викладені в позовних вимогах позовної заяви.

14.01.2020 через відділ діловодства суду відповідачем-2 подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 відкладено підготовче засідання на 05.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 26.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.03.2020.

У судовому засіданні 11.03.2020 відкладено розгляд справи на 08.04.2020.

Ухвалою господарського суду від 30.03.2020 призначено судове засідання у даній справі на 05.05.2020.

Листом від 27.04.2020 повідомлено сторонам, що судове засідання у справі, призначене на період дії карантину, тому запропоновано, у зв`язку з протиепідемічними заходами розгляд справи здійснювати за поданими письмовими документами без явки і участі представників (за їх відсутності) сторін в засіданнях; запропоновано сторонам у справі направити клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13 березня 2020 року № 11/0/2-20 «Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19», судові засідання Господарського суду міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., призначені на 05.05.2020, знято з розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 призначено судове засідання у даній справі на 01.06.2020.

01.06.2020 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву № 55 від 02.02.1999 Державне підприємство Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" та визначено ВАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" правонаступником Державного підприємства Науково-дослідного інституту.

Згідно "Плану приватизації майна Київського науково-дослідного інституту електромеханічних приладів Міністерства промислової політики України", затвердженим Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву 20 січня 1998 року вартість цілісного майнового комплексу визначена згідно Методики, затвердженої Кабінетом Міністрів України 15 серпня 1996 року №961 та відображена в акті оцінки вартості об`єкта приватизації та становила 31 234 397,00 грн. З вартості цілісного майнового комплексу було вилучено вартість майна 25 602 584,00 грн, зокрема об`єкти цивільної оборони.

У позовній заяві позивач зазначає, що в процесі здійснення приватизації Науково-дослідного інституту електромеханічних приладів, із вартості майна, що підлягало приватизації, була вилучена вартість об`єктів, що не підлягають приватизації, зокрема, об`єктів цивільної оборони, розміщених у корпусі № 6, корпусі № 8 та корпусі № 23.

Листом Головного управління з питань надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 047/511 від 01.04.2010 Регіональне відділення ФДМУ по м. Києву повідомлено про те, що захисна споруда №110072, розташована під корпусом № 23 (їдальня), на підставі Акту про стан захисної споруди від 07.05.2005, погодженого директором Департаменту цивільного захисту населення і території МНС України, була знята з обліку в Головному управлінні з питань надзвичайних ситуацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як об`єкт цивільного захисту.

Наказом № 1373 від 03.10.2011 Регіональним відділенням ФДМУ по м. Києву було прийнято рішення щодо здійснення приватизації відповідно до чинного законодавства нежитлового приміщення - колишньої захисної споруди цивільної оборони (під корпусом №23).

Також позивач зазначає, що в процесі проведення підготовчої роботи щодо здійснення приватизації нежитлового приміщення (колишнього сховища цивільної оборони корпус №23), було виявлено, що у 2002 році Головним управлінням комунальної власності м. Києва Публічному акціонерному товариству "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" було видано Свідоцтво від 23.07.2002 серії МК № 010005438 на майновий комплекс в місті Києві по вулиці Академіка Кримського, 27, у складі 3 будівель, в тому числі корпус №23 (їдальня), до складу якого входить і державне майно - колишня захисна споруда.

Крім того, при виготовленні технічного паспорту на нежитлове приміщення, було виявлено, що Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, було оформлено право власності на приміщення підвалу в складі майнового комплексу за Публічним акціонерним товариством "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" згідно Свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 23.07.2002 серія МК 010005438.

Відповідно до актів від 27.01.2009, 30.09.2011, 21.10.2011 та 23.03.2017 перевірки стану ефективного використання та збереження державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів", але перебуває на його балансі, визначено, що на балансі ВАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" перебувають об`єкти цивільної оборони - бомбосховище №2 та бомбосховище №3.

Також, згідно інвентаризаційних описів від 28.11.2007, 28.01.2009, 01.02.2010, на балансі ВАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів", перебуває бомбосховище №3 корп. 23, вартістю 228 140,64 грн.

Згідно із Акту інвентаризації майна серед переліку майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів", знаходиться на балансі товариства та є державною власністю станом на 01.11.2007 значиться бомбосховище №3 корп. 23.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву звернулось з листом № 30-10/6526 від 06.08.2019 до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та Департаменту комунальної власності м. Києва листом № 30-10/6525 від 06.08.2019 щодо надання інформації по об`єкту державної власності за адресою: м. Київ, вул. Академіка Кримського, 27, літ. Б.

Листом № 062/14-11728 (И-2019) від 27.08.2019 КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало відповідь, в якій повідомило, що згідно з даними реєстрових книг по нежитловому фонду за адресою вул. Академіка Кримського, 27 в м. Києві майновий комплекс загальною площею 5331,6 кв.м. (корпус № 23 - їдальня (літ. Б) пл. 3642,6 кв.м., корпус № 7 -складський корпус (літ. В) пл. 1529,40 кв.м., павільйон П-62-А (літ. Г) пл. 159,60 кв.м.) на праві власності зареєстровано за ВАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23.07.2002. Також, до листа долучено копію свідоцтва про право на власність від 23.07.2002 та копію акту передачі нерухомого майна у власність від 21.07.1999.

Листом № 062/02/07-7408 від 20.08.2019 Департамент комунальної власності м. Києва надав відповідь на лист позивача № 30-10/6526 від 06.08.2019, в якій повідомив, що відповідно до Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1820 від 31.08.2001 Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано наказ №477-В від 05.07.2002 про оформлення права власності та видано свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна. Оформлення вказаного свідоцтва про право власності здійснювалось на підставі документів, перелік яких наведено в додатку до наказу №477-В від 05.07.2002, в тому числі з врахуванням переліку нерухомого майна, переданого Регіональним відділенням Форду державного майна України по місту Києву у власність ВАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» в процесі приватизації у 1999 році. Також, до листа долучено копію наказу №477-В від 05.07.2002, план за поверхами на підвал будівлі літ. Б на вулиці Академіка Кримського, буд. 27 та експлікація внутрішніх площ за вказаною адресою.

Посилаючись на те, що колишнє сховище цивільної оборони корпус №23 є державним майном та не увійшло до статутного капіталу Акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів", Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулося до суду з позовом про внесення змін до Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 477-В від 05.07.2002 в частині виключення площі 916,5кв.м. підвалу, включених до загальної площі корпусу № 23 - їдальня (літ. Б), що розташовані в м. Києві, по вул. Академіка Кримського, буд. 27 та внесення змін до свідоцтва про право власності МК №010005438 від 23.07.2002 на майновий комплекс загальною площею 5331,6 кв.м., шляхом зменшення площі корпусу № 23 - їдальня (літ. Б) на 916, 5 кв.м.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном становлять зміст права власності (стаття 317 ЦК України).

Частиною 1 ст.321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що об`єктами управління державної власності є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних фондів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

У відповідності до статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", Фонд державного майна України, його регіональні відділення відповідно до законодавства здійснюють управління об`єктами державної власності, в тому числі об`єктами нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Відповідно до Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України № 908/68 від 19.05.1999, органом управління щодо такого майна є державні органи приватизації (центральний апарат та регіональні відділення Фонду державного майна України).

У відповідності до п. 1.3. Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства відповідно до таких принципів: забезпечення ефективності використання та збереження державного майна, здійснення заходів контролю; сприяння підвищенню ефективності діяльності підприємств, зокрема - покращення фінансового стану господарських товариств, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних фондів; наявність альтернативних (залежно від груп майна у межах чинного законодавства) способів забезпечення управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі; пріоритетність вибору способів управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, дотримання якого забезпечує надходження коштів до Державного бюджету України.

Згідно із п. 1.4. Положення, способи управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, є такими : здійснення приватизації відповідно до Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Державної програми приватизації на 1999 рік, затвердженої Указом Президента України від 27.02.99 №209/99, та інших нормативно-правових актів про приватизацію; передача майна в оренду відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна"; передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності"; передача майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.98 № 1482; передача майна господарським товариствам на умовах договору схову.

Як зазначено судом вище, відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву № 55 від 02.02.1999 Державне підприємство Науково-дослідний інститут перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" та визначено ВАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" правонаступником Державного підприємства Науково-дослідного інституту.

Згідно акту оцінки цілісного майнового комплексу Науково-дослідного інституту електромеханічних приладів від 30.06.1998, з вартості цілісного майнового комплексу було вилучено вартість майна 25 602 584,00 грн., зокрема, об`єкти цивільної оборони.

Відповідно до наявних у матеріалах справи інвентаризаційних описів від 28.11.2007, 28.01.2009, 01.02.2010, Акту інвентаризації майна станом на 01.11.2007, на балансі ВАТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" перебуває бомбосховище №3 корп. 23, інвентарний номер 13052, вартістю 228 140,64 грн.

З урахуванням наведеного та як зазначено позивачем, до статутного фонду відповідача не включено вартості об`єктів цивільної оборони, зокрема, сховища цивільної оборони корпус №23.

Позивач стверджує, що згідно зі Свідоцтва про право власності від 23.07.2002 серії МК № 010005438, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва, відповідачу належить на праві власності майновий комплекс в місті Києві по вулиці Академіка Кримського, 27 у складі 3 будівель, в тому числі корпус №23 (їдальня), до складу якого входить і державне майно - колишня захисна споруда.

Однак, враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги Свідоцтво про право власності від 23.07.2002 серії МК № 010005438, Відкритому акціонерному товариству "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" на праві колективної власності належить корпус №23 їдальня (літера Б) загальною площею 3642,60 кв.м.

Що стосується позовних вимог до відповідача-1 та відповідача-2 про внесення змін до Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 477-В від 05.07.2002 в частині виключення площі 916,5кв.м. підвалу, включених до загальної площі корпусу № 23 - їдальня (літ. Б), що розташовані в м. Києві, по вул. Академіка Кримського, буд. 27 та внесення змін до свідоцтва про право власності МК №010005438 від 23.07.2002 на майновий комплекс загальною площею 5331,6 кв.м., шляхом зменшення площі корпусу № 23 - їдальня (літ. Б) на 916, 5 кв.м., то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст.125-126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб`єкти державної реєстрації прав:

- виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

- акредитовані суб`єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Тобто, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» чітко визначено перелік суб`єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (в тому числі і на земельну ділянку), які вносять до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування права користування (оренди) земельною ділянкою.

Суд відзначає, що повноваження Акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" щодо внесення змін до Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 477-В від 05.07.2002 в частині виключення площі 916,5кв.м. підвалу, включених до загальної площі корпусу № 23 - їдальня (літ. Б), що розташовані в м . Києві, по вул. Академіка Кримського, буд. 27, відсутні, оскільки АТ "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" не є суб`єктом державної реєстрації прав.

Наразі відповідно до пункту 1 Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, затверджене розпорядженням Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затверджене розпорядженням Київської міської державної адміністрації, від 29.12.2012 № 2383, Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується голові Київської міської державної адміністрації, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді.

Згідно з пунктом 4 Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, основними завданнями Департаменту є:

1) забезпечення реалізації державної забезпечення реалізації державної та регіональної політики у сфері приватизації, оренди, використання, відчуження майна комунальної власності територіальної громади міста Києва та акцій (часток, паїв), що належить територіальній громаді міста Києва в статутних капіталах господарських товариств;

2) здійснення в межах своїх повноважень функцій щодо управління майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, Майновими правами та державним майном, акціями (частками, паями), що передані до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

3) організація та проведення приватизації майна, що належить територіальній громаді міста Києва, та Майнових прав згідно з програмою приватизації, затвердженою Київською міською радою;

4) здійснення повноважень власника щодо майна, що належить територіальній громаді міста Києва та Майнових прав, які приватизуються та відчужуються згідно з прийнятими Київською міською радою рішеннями;

5) здійснення повноважень орендодавця об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва у порядку, встановленому Київською міською радою;

6) здійснення захисту майнових прав територіальної громади міста Києва в межах своєї компетенції;

7) здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації, відчуження майна, що належить територіальній громаді міста Києва, та Майнових прав у випадках, встановлених законодавством, передачі комунального майна в оренду та користування; повернення у власність територіальної громади міста Києва комунального майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з комунальної власності з порушенням законодавства.

Тобто, у Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відсутні повноваження вносити зміни до свідоцтва про право на власність.

Отже, вимоги позивача до Акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внесення змін до Наказу Головного управління комунальної власності м. Києва та внесення змін до свідоцтва про право на власність не може бути задоволена з огляду на те, що у відповідачів відсутні відповідні повноваження для вчинення таких дій.

Крім того, Господарським судом м. Києва у справі № 910/16446/18 було винесено рішення, яким Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву відмовлено в позові до Акціонерного товариства «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» про визнання за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву права власності на нежитлове підвальне приміщення площею 916,5 кв.м. (колишнє сховище цивільної оборони корпус №23) за адресою: м. Київ, вулиця Академіка Кримського, будинок 27, літера Б - відмовлено в позові повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 року в справі № 910/16446/18 рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 у справі № 910/16446/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на Рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 в цій справі - без задоволення.

Судом першої та другої інстанції у справі № 910/16446/18 встановлено, що будь-яких відомостей щодо надання недостовірності інформації, визначеної у Переліку нерухомого майна, що передаються у власність АТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», підписаного начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, матеріали справи не містять.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, обставини, встановлені у госпордарській справі № 910/16446/18, обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

До того ж, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів Верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України").

У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Христов проти України", "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти Росії").

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст. 193 ГК України).

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України до Акціонерного товариства "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" та Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Зважаючи на викладене, господарський суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, а судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Регіонального відділення Фонду державного майна України відмовити повністю.

Позивач - Регіонального відділення Фонду державного майна України (бульвар Тараса Шевченка, 50-Г, м. Київ, 01032, )

Відповідач-1 - Акціонерне товариство "Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів" (вул. Академіка Кримського, 27, м. Київ, 03680, )

Відповідач-2 - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, 10, м. Київ, 01001, )

Третя особа - Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 10.06.2020

Суддя І.О. Андреїшина