РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2020Справа № 910/10565/17

За позовом ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П., Cayman Islands

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне підприємство "Південна Залізниця", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ

про стягнення 66 363 000,00 доларів США та 113 350 563,07 грн, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Проценко Р.В. (адвокат за довіреністю від 12.03.2020);

Невмержицький В.П. (адвокат за довіреністю від 12.03.2020);

від відповідача: Лях К.М. (адвокат за довіреністю №Ц/6-45/307-19 від 23.12.2019);

Кузьміна Г.А. (адвокат за ордером серії АС №1006382);

від третьої особи 1: не з`явились;

від третьої особи 2: Гриб Ю.М. (адвокат за довіреністю №09/12/324 від 20.09.2019).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (відповідач) заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 у загальному розмірі 66 363 000 доларів США та 113 350 563, 07 грн., яка складається з: заборгованість по кредиту - 66 000 000 доларів США; заборгованість по процентам - 363 000 доларів США; 3% річних по тілу кредиту - 111 678 113, 85 грн.; 3% річних по процентам - 1 072 449, 22 грн.; штраф - 600 000 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 01.08.2017.

01.08.2017 року відповідачем подано до суду відзив, в якому ним зазначено, що підставою пред`явленого до ПАТ «Українська залізниця» позову був саме перехід прав і обов`язків від Державного підприємства «Південна залізниця» у зв`язку з реорганізацією шляхом злиття, а сама по собі вказівка в Законі України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанові КМУ від 25.06.2014 №200 та Статуті про те, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків в тому числі ДП «Південна залізниця», не означає автоматичного правонаступництва без припинення юридичної особи цього підприємства. Отже, відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що ПАТ «Укрзалізниця» є зобов`язаною стороною за Кредитним договором є хибними. Відповідачем також вказано, що складне фінансово-економічне становище та військовий конфлікт на Сході країни спричинили порушення операційної діяльності та мали суттєвий негативний вплив на господарську діяльність та фінансові показники галузі. 12.05.2015 року Укрзалізницею було оголошено про технічний дефолт та розпочато переговори з кредиторами стосовно реструктуризації внутрішніх боргових зобов`язань. Протягом другої половини 2016 року - лютого 2017 року ПАТ «Укрзалізниця» неодноразово повідомляло банк про готовність врегулювати заборгованість за умови незастосування пені і штрафів. Стосовно штрафних санкцій відповідачем зазначено, що на момент подачі позову всі зобов`язання по сплаті відсотків за кредитом ним сплачуються своєчасно та у повному обсязі, а нарахування додаткових 3% річних до 11% є порушенням ст. 1056 ЦК України. Заявлення позовних вимог у вигляді штрафу у сумі 600 000,00 грн є спробою позивача безпідставно набути в якості сплачених боржником штрафних санкцій невиправданих додаткових доходів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 розгляд справи відкладено до 15.08.2017.

В судовому засіданні 15.08.2017 оголошувалась перерва до 12.09.2017.

Ухвалою суду від 12.09.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство «Південна Залізниця» та відкладено розгляд справи до 19.09.2017.

В судовому засіданні 19.09.2017 судом було розглянуто наявні в матеріалах справи клопотання відповідача про заміну первісного відповідача на належного, клопотання третьої особи про залучення до участі у справі в якості належного відповідача та два клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та відмовлено в їх задоволенні.

Ухвалами від 19.09.2017 у справі № 910/10565/17 призначено судову економічну експертизу та зупинено провадження у справі.

За результатами оскарження в апеляційному (постанова КАГС від 24.10.2017) та касаційному порядку (постанова ВС від 21.03.2018) ухвали Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 року про призначення судової економічної експертизи та про зупинення провадження у справі №910/10565/17 залишено без змін.

Супровідним листом №01-16114/18 від 11.05.2018 матеріали справи №910/10565/17 скеровано до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

14.02.2019 року до суду від експертної установи надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №10505/18-72/2632/2633/19-72 від 29.01.2019.

Ухвалою від 26.02.2019 поновлено провадження у справі №910/10565/17, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.04.2019.

22.03.2019 року відповідачем подано до суду відзив з урахуванням висновку експертів. Так, у вказаному відзиві зазначено, що за період з 01.06.2017 року ДП «Південна залізниця», а в подальшому і ПАТ «Укрзалізниця», вчасно та в повній мірі здійснювала оплату відсотків за користування кредитними коштами. Окрім того, відповідач звернув увагу суду на те, що сторонами кредитного договору не визначено істотну умову договору, а саме строк його дії, однак, зазначено строк (термін) виконання зобов`язання (03.03.2015). Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, отже право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Окрім того, враховуючи черговість зарахування платежів, кошти, сплачені на погашення неправомірно нарахованих відсотків за кредитом після спливу визначеного п. 2.2. Кредитного договору (після 04.03.2015) повинні були бути скеровані банком на погашення простроченої до сплати суми кредиту (тіла кредиту). Таким чином, сума заборгованості по тілу кредиту зменшилась би до суми 48 777 666,64 доларів США, а тому сума основного боргу в розмірі 66 000 000,00 доларів США заявлена до стягнення неправомірно. Також, відповідно до ст. 3 Закону №1669 на час проведення АТО забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості з 14.04.2014 року, а тому відповідна вимога не може бути задоволена. Вимоги про стягнення 3% річних є незаконними та необґрунтованими. Окрім того, відповідач просив суд застосувати строки позовної давності до вимог щодо стягнення пені.

02.04.2019 до суду від ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. надійшла заява про заміну у справі позивача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на його правонаступника - ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.

В підготовчому засіданні 02.04.2019 було оголошено перерву до 14.05.2019.

10.05.2019 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що документально підтверджується заборгованість позичальника на суму 66 000 000,00 доларів США та 3% річних. В той же час, у зв`язку з помилковим зарахуванням частини грошових коштів на погашення тіла кредиту, 29.12.2016 року позивач правомірно провів операцію сторнування грошових коштів у сумі 80 666,67 доларів США, в результаті якої такі кошти були спрямовані на погашення процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 28.12.2016 по 31.12.2016. Позивач також вказав, що розгляді аналогічної категорії справ Верховний суд не застосовує висновки, викладені в постанові ВП ВС, на яку посилаються відповідач, у випадку відмінності фактичних обставин справи. Позивач вважає до спірних правовідносин не підлягають застосуванню висновки, викладенні в постанові ВП ВС №444/9519/12. У поясненнях також зазначено, що банком правомірно нараховано проценти за користування кредитними коштами після 03.03.2015, а до спірних правовідносин не підлягають застосуванню ст.ст. 1048, 1050 ЦК України. Позивач звернув увагу суду на те, що право банку на пред`явлення вимоги про стягнення штрафу в розмірі 50 000,00 грн виникло 01.07.2016, а тому строк позовної давності в один рік позивачем не пропущено. Нарахування банком процентів після завершення строку кредитування є правомірним та відповідає погодженим сторонами умовам Кредитного договору.

10.05.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов зустрічний позов про визнання зобов`язання припиненим та зобов`язання позивача вчинити дії.

Ухвалою від 13.05.2019 року зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання зобов`язання припиненим та зобов`язання вчинити дії повернуто заявнику.

В підготовчому засіданні 14.05.2019 судом було замінено позивача у справі №910/10565/17, а саме Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на його правонаступника - ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.

24.05.2019 року до суду надійшла апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 року.

28.05.2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій викладено аналогічну позицію, викладену в додаткових поясненнях, поданим до суду 10.05.2019.

28.05.2019 року позивачем також подано письмові пояснення, в яких він, зокрема, вказує, що заявлені до стягнення суми заборгованості підтверджуються висновком експертів.

Ухвалою від 28.05.2019 року провадження у справі №910/10565/17 зупинялось до перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 про повернення зустрічної позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» було залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 - без змін; ухвалою Верховного суду від 16.09.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2019 поновлено провадження у справі №910/10565/17 та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 на підставі заяви АТ «Укрзалізниця» від 21.10.2019 вирішено питання про повернення Акціонерному товариству «Укрзалізниця» зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 842,00 грн., сплачений на підставі платіжного доручення №1792741 від 26.04.2019 року.

15.11.2019 року позивачем подано до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що згідно Наукового висновку, складеного доктором юридичних наук, професором, завідувачем відділу правового забезпечення ринкової економіки НДІ приватного права і підприємництва ім. акад. Ф.Г. Бурчака НАПрН України О.А. Беляневич, банк має право нараховувати проценти як плату за кредит після закінчення строку повернення кредиту і до його повного повернення, а після закінчення строку повернення кредиту банк має право на нарахування процентів як плати за кредит та застосування до боржника тих заходів відповідальності, які передбачені ст. 625 ЦК України, зокрема, 3% річних.

В підготовчому засіданні 19.11.2019 судом оголошувалась перерва до 10.12.2019.

10.12.2019 судом розглянуто заяву відповідача від 15.11.2019 та ухвалено залучити третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Підготовче засідання відкладалось ухвалами від 10.12.2019, від 21.04.2020; від 19.05.2020; 17.03.2020 оголошувалась перерва.

25.05.2020 ухвалено закрити підготовче засідання у справі №910/10565/17 та призначити до судового розгляду по суті на 02.06.2020 року.

У судовому засіданні 02.06.2020 року представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі а просили їх задовольнити, представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, представник третьої особи-2 в судовому засіданні підтримав позицію позивача.

У судовому засіданні 02.06.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.03.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Банк) та Південною залізницею (Позичальник) укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №К-03/140 згідно з п. 2.1 якого: банк зобов`язувався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 105 000 000 доларів США, на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

Кредитування відбувається шляхом надання позичальнику кредитних коштів окремими траншами, загальна сума яких не може перевищувати ліміту кредитної лінії.

Встановлення розміру кожного окремого траншу відбувається шляхом підписання з позичальником договору про внесення змін до цього договору, в якому визначається розмір кожного окремого траншу та дата його видачі. Кредитування в межах ліміту окремого траншу здійснюється після укладення сторонами цього договору відповідного договору про внесення змін до нього (ч. 2. 3 п. 2.1 договору).

Відповідно до наведених положень договору, при видачі кредитних коштів сторонами складені договори про внесення змін № ДУ-03/192 від 11.04.2012 (транш у розмірі 10 000 000 доларів США); № ДУ-03/349 від 27.07.2012 (транш у розмірі 10 000 000 доларів США); № ДУ-03/97 від 09.08.2013 (транш у розмірі 50 000 000 доларів США).

Згідно з п.2.2 Договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 03 березня 2015 року.

Зміни до умов кредитування сторони погодили, також, уклавши договори про внесення змін та доповнень 31.05.2012 № ДУ-03/265; 14.06.2012 №_ДУ-03/284; 17.10.2012 № ДУ-03/476; 19.02.2013 № ДУ-33/14.

На виконання умов кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» було видано кредит загальною сумою 70 000 000 доларів США, що підтверджується меморіальними валютними ордерами № 5 від 11.04.2012; № 1 від 27.07.2012; № 392347 від 12.08.2013, виписками по рахунку відповідача за період з 07.03.2012 по 16.06.2017.

В погашення суми кредитних коштів позичальником було сплачено 4 000 000 доларів США, що підтверджується платіжними дорученнями № 5 від 20.03.2015, № 6 від 24.03.2015, № 7 від 26.03.2015.

Сума процентів, що була погашена за період з 03.05.2012 по 02.06.2017 складає 31 384 832, 91 доларів США відповідно до наданих банківських виписок та здійснених нарахувань.

Згідно з п. 4.2.8 кредитного договору №К-03/140 від 07.03.2012 позичальник зобов`язувався забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше ніж 100 000 000 грн..

Пунктом 5.5 Договору встановлена відповідальність позичальника, зокрема: за кожен випадок невиконання прийнятих на себе зобов`язань, передбачених п.п.4.2.3.- 4.2.5, 4.2.7-4.2.9, 6.11 цього договору Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 50 000 грн. Сплата штрафу не звільняє Позичальника від належного виконання зобов`язань за цим Договором.

У відповіді на вимогу банку про сплату заборгованості за вих. № 28-01-07/6 від 09.03.2017, ПАТ «Укрзалізниця» підготовлено лист від 23.03.2017 за вих. № Ц-2/4-23/1209-17 з пропозицією продовження врегулювання простроченої заборгованості із зазначенням відомостей про вирішення на засіданні правління ПАТ «Укрзалізниця» 22.03.2017 питання щодо погашення заборгованості перед ПАТ «Промінвестбанк» протягом квітня-червня 2017 року на загальну суму 62,25 млн. доларів США; по решті заборгованості (91 млн. доларів США) розглянуто терміни повернення протягом 2017 - 2018 років.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що запропонованого графіку погашення заборгованості позичальник не дотримався, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з погашення кредиту та сплати процентів за кредитним договором у відповідача станом на 19.06.2017 року виникла заборгованість в сумі 66 363 000 доларів США та 113 350 563, 07 грн..

До складу сум заявлених до стягнення позивачем включено: заборгованість по кредиту - 66 000 000 доларів США; заборгованість по процентам - 363 000 доларів США нараховані за період прострочення станом на 19.06.2017; 3% річних по тілу кредиту - 111 678 113, 85 грн. нараховані у періоді прострочення з 05.10.2014 по 19.06.2017; 3% річних по процентам - 1 072 449, 22 грн. нараховані у періоді прострочення з 05.10.2014 по 19.06.2017; штраф - 600 000 грн. (50 000 грн. х 12) нарахований згідно п. 5.5 договору в межах спеціального строку давності (1 рік) за 12 випадків невиконання п. 4.2.8 кредитного договору (червень 2016-травень 2017).

Обґрунтування позовних вимог з урахуванням заперечень відповідача, при надходженні висновку судової експертизи, у зв`язку з наявною судовою практикою, та інші додаткові пояснення по справі викладені письмово та оцінюються судом при вирішенні даного спору.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач у відзиві на позов зазначав, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» не є правонаступником боржника без складання первинних передавальних документів та без виключення Південної залізниці з єдиного державного реєстру. Крім того зазначав, що відповідач переживає складні фінансово-економічні труднощі, що впливає на договірні відносини, відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» пеня та штраф підлягають скасуванню, 3% річних не підлягає застосуванню, оскільки інший розмір процентів передбачений договором, а повідомлень про застосування штрафу отримано від банку не було.

В подальшому, з огляду на судову практику застосування положень ст. 1048 ЦК України, відповідач доповнив свої заперечення, надав відзив на позов з урахуванням висновку експертів, та стверджував про неправомірне нарахуванням банком передбачених договором процентів після спливу визначеного договором строку кредитування, недотримання банком черговості зарахування платежів після 04.03.2015.

Згідно доводів відповідача:

- очевидною, підтвердженою матеріалами справи та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 викладеними у постанові від 28.03.2018, є неправомірність та незаконність вимог банку щодо стягнення з відповідача процентів у розмірі 363 000 доларів США та 1 060 840, 47 грн. - 3% річних нарахованих на суму заборгованості зі сплати процентів;

- враховуючи погоджену сторонами черговість зарахування платежів, кошти, сплачені на погашення неправомірно нарахованих відсотків за кредитом після спливу встановленого сторонами у п. 2.2 кредитного договору (після 04.03.2015) повинні бути скеровані банком на погашення простроченої до сплати суми кредиту;

- у випадку дотримання/виконання банком п. 3.5 кредитного договору, та зарахування коштів, сплачених відповідачем після 04.03.2015, у встановленому порядку (на погашення тіла кредиту), вже станом на 18.06.2017 (дата заявлення позовних вимог), заборгованість по тілу кредиту зменшилась би до суми 48 777 666, 64 доларів США;

- сума 3% річних нарахованих на тіло кредиту становить 96 676 017, 99 грн.;

- нарахування 3% річних на проценти за користування кредитом за період після закінчення строку кредитування (після 03.03.2015) здійснено банком неправомірно, отже і вимога щодо сплати 3% річних 1 072 449. 22 грн. є такою, що не підлягає задоволенню;

- нарахований банком штраф підлягає скасуванню, а судом при прийняття рішення до правовідносин між позивачем та відповідачем повинно бути застосовано ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»;

- досліджуючи питання забезпечення ПАТ «Укрзалізниця» щомісячних надходжень грошових коштів на поточні рахунки, що були відкриті в ПАТ «Промінвестбанк», слід досліджувати кошти, що надходили за період з червня 2016 по травень 2017 на всі рахунки що були відкриті для ДТГО «Південно-Західна залізниця», ДП «Південна залізниця» та АТ «Укрзалізниця» за вказаний період.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами на умовах Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 Південною залізницею отримані кредитні кошти сумою 70 000 000 доларів США строком повернення у відповідності до п. 2.2 договору - 03.03.2015.

Повернення кредитних коштів в сумі 4 000 000 доларів США підтверджується платіжними дорученнями № 5 від 20.03.2015, № 6 від 24.03.2015, № 7 від 26.03.2015, що відповідно свідчить про наявність заборгованості відповідача за основною сумою кредиту в розмірі 66 000 000 доларів США.

Доводи відповідача про необхідність зарахування сплачених процентів після настання строку кредитування (з 04.03.2015) в рахунок погашення саме основного боргу внаслідок чого заборгованість за основною сумою кредиту має становити 48 777 666, 64 доларів США суперечать умовам укладеного сторонами договору, та відхиляються судом виходячи з наступного.

Відповідно до наданих до справи розрахунків заборгованості, що підтверджено банківськими виписками та висновком експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи № 10505/18-72/2632/2633/19-72 складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 29.01.2019: сума процентів, що була погашена за період з 03.05.2012 по 02.06.2017 складає 31 384 832, 91 доларів США.

Тобто після настання строку кредитування (після 03.03.2015) відповідачем сплачувались відсотки за користування кредитом, у призначеннях платежу вказувалось: «Погашення % за відповідний період нарахованих на кредитну заборгованість за кредитним договором».

При цьому, за висновками проведеної у справі судової експертизи (по третьому питанню): наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості ПАТ «Українська залізниця» перед ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 згідно наданих на дослідження документів, станом на 19.06.2017 документально підтверджується в частині основного боргу в розмірі 66 000 000 доларів США та процентів за користування кредитними коштами в розмірі 363 000 доларів США за умови, що банком 29.12.2016 правомірно змінено черговість погашення заборгованості, грошові кошти в розмірі 80 666, 67 доларів США зараховуються в рахунок погашення процентів за кредитом.

В частині проведеної операції сторнування, судом враховується, що за умовами договору сторін (п. 3.5) банк має право самостійно зараховувати кошти, які направлені позичальником на погашення заборгованості, згідно встановленої черговості; з підписанням договору, у відповідності з чинним законодавством України банку надано право самостійно приймати рішення щодо зміни черговості погашення заборгованості позичальника за цим договором; у випадку зміни порядку погашення заборгованості банк інформує позичальника у письмовій формі про застосовану черговість погашення кредитної заборгованості.

Сума грошових коштів у розмірі 625 166, 67 доларів США сплачених згідно меморіального ордеру № 85 від 28.12.2016 була розподілена 28.12.2016 шляхом зарахування 544 500 доларів США в рахунок погашення прострочених процентів за користування кредитними коштами та 80 667, 67 доларів США зараховано на погашення тіла кредиту у зв`язку з тим, що станом на дату отримання коштів, строк сплати процентів по сумі 80 667, 67 доларів США не настав (нарахування процентів за користування здійснюється у робочі дні).

Операція сторнування є способом виправлення помилок, що відповідно до встановлених обставин не свідчить про неправомірну зміну черговості порядку погашення заборгованості позичальника. Згідно призначення платежу визначеного платником ним сплачувались грошові кошти у розмірі 625 166, 67 доларів США як «погашення % грудень 2016, нарахованих на кредитну заборгованість за кредитним договором № К-03/140 від 07.03.2012», що з огляду на положення п. 3.5 кредитного договору підтверджує правомірність проведення банком операції сторнування 29.12.2016 із направленням зарахованої по кредиту частини вказаної суми (80 666, 67 доларів США) в рахунок погашення процентів нарахованих за період 28-31 грудня 2016.

Заперечення відповідача щодо необхідності зарахування банком сплачуваних платником процентів після закінчення строку кредитування (03.03.2015) в рахунок погашення суми кредиту обгрунтовано посиланнями на судову практику, зокрема вказана позиція відповідача сформована з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 викладених у постанові від 28.03.2018.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, судом беруться до уваги, при вирішенні даного спору суд жодним чином не відступає від визначеної правової позиції, однак обставини встановлені у даній справі свідчать про їх відмінність від обставин у справі № 444/9519/12.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, належним є виконання зобов`язання з дотриманням встановлених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

При цьому, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Як встановлено судом у даній справі, сторони погодили кінцевий термін погашення заборгованості за кредитним договором - 03.03.2015, при цьому закінчення строку кредитування, передбаченого п.2.2 договору, як зобов`язання що виникло з договору, не свідчить про припинення договору, оскільки відповідно до положень п. 6.8 договір діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору.

Направлення вимоги-претензії про сплату заборгованості за кредитним договором за вих. № 577-08/09 від 31.03.2016 відбулось вже після закінчення строку кредитування, що не свідчить про односторонню зміну кредитором умов договору чи про припинення договірних відносин сторін, а є наслідком невиконаних зобов`язань по договору.

Підтвердженням намагань кредитора врегулювати та вирішити питання щодо погашення позичальником кредитної заборгованості є також вимога банку про сплату заборгованості за вих. № 28-01-07/6 від 09.03.2017 та лист ПАТ «Укрзалізниця» від 23.03.2017 за вих. № Ц-2/4-23/1209-17 з пропозицією продовження врегулювання простроченої заборгованості.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, отже після спливу строку кредитування зобов`язання боржника, який прострочив виконання, за договором не припиняється.

Положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, норми статті 1048 ЦК України і у разі встановленого договором обов`язку з повернення процентів річних у кінцевий термін погашення кредиту, за відсутності умови щодо нарахування цих процентів за увесь час до повного погашення кредиту (позики), надають кредитодавцю право нараховувати зазначені проценти за користування кредитними коштами лише в межах строку кредитування як такими, що встановлені за правомірне користування чужими грошовими коштами.

При цьому поза межами такого строку у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто у разі неправомірного користування грошовими коштами, кредитор має право на нарахування інфляційних та відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Натомість, умови кредитного договору № К-03/140 від 07.03.2012 містять іншу домовленість сторін, а саме: у п. 3.2 договору (в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013) визначено розмір (11%) та порядок сплати процентів за користування кредитом, зокрема, прямо передбачено нарахування процентів у вказаному розмірі на прострочену заборгованість за кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту, що вказаний в п. 2.2, та їх сплату позичальником щоденно.

Наведене правозастосування узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17; постановах Верховного Суду у справі № 5017/1987/2012 (постанова від 05.03.2019); у справі № 910/289/18 (постанова від 21.02.2019); у справі 910/22858/17 (постанова від 14.05.2019); у справі № 918/471/17 (постанова від 10.12.2019).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 викладено правовий висновок про те, що положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

При цьому пунктом 6.23 зазначеної постанови визначено, що плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналогічні посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, зокрема, що проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами, нарахування яких передбачено договором після настання строку кредитування, охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

При розгляді справи № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 зазначила, що підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 відсутні.

Виходячи з наведеного, обставини справи № 444/9519/12, на висновки постанови від 28.03.2018 у якій посилається відповідач в обґрунтування заперечень, не є подібними до правовідносин, що склалися у справі, яка розглядається, оскільки договором сторони передбачили нарахування процентів за ставкою встановленою в договорі 11% після настання кінцевого терміну повернення кредиту, що вказаний в п. 2.2, тобто саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу.

Тому підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 - відсутні, договір для сторін є обов`язковим до виконання в силу положень ст. 629 ЦК України; у п. 2.1 договору сторонами визначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 105 000 000 доларів США, на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

Пункт 3.2 договору у розділі 3 «Умови кредитування» в редакції договору про внесення змін та доповнень № ДУ-33/14 від 19.02.2013 визначає розмір процентів та порядок спати таких процентів:

«Проценти за користування за користування кредитом, нараховуються банком виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 11% процентів річних, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом; при розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод «факт/360», виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році.

Нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за кредитом на кінець дня.

Нарахування процентів за користування кредитом за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюється в останній робочий день перед такими вихідними та неробочими днями.

Якщо вихідні та неробочі дні починаються в поточному та закінчуються в наступному місяці, тоді нарахування за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюється в останній робочий день поточного місяця, а нарахування за вихідні та неробочі дні наступного місяця здійснюється в перший робочий день наступного місяця.

Проценти нараховані за поточний місяць, сплачуються позичальником у валюті, в якій позичальнику було надано кредит, щомісячно 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів, а при закінченні терміну дії кредиту - в дату, до якої позичальник має право користуватись кредитом.

Проценти, що нараховуються на прострочену заборгованість за кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту, що вказаний в п. 2.2, сплачуються позичальником щоденно…»

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

З огляду на погодження сторонами умов кредитування (п. 3.2 договору) в частині нарахування процентів на прострочену заборгованість за кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту, наявність обов`язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором (п.2.1 договору), банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих на підставі пункту 3.2 кредитного договору № К-03/140 від 07.03.2012 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.

Тобто, відсотки за неправомірне користування кредитом є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на те, що зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів не виконані позичальником, нарахування відсотків за неправомірне користування кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту станом на 19.06.2017 в загальному розмірі 363 000 доларів США (за несвоєчасну сплату тіла кредиту по траншу № 1 - 88 000 доларів США, та по траншу № 2 - 275 000 доларів США), визнаються судом правомірними.

Поряд із цим, співставивши визначені позивачем періоди нарахуванні 3% річних та відсотків за неправомірне користування кредитом, які за своєю правовою природою, є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що нарахування 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту могло бути правомірним до 03.03.2015 (в межах строку кредитування у разі погодження умов про повернення кредиту частинами), тоді як нарахування 3% річних по простроченому кредиту за період з 04.03.2015, з огляду на заявлені в цей період відсотки за неправомірне користування кредитом, є безпідставним.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків 3% річних за несвоєчасну сплату тіла кредиту по траншу №1 та по траншу №2 в загальному розмірі 111 678 113,85 грн (27 177 322,97 грн. по траншу №1 + 84 500 790,88 грн), такі здійснені позивачем за період з 04.03.2015 по 18.06.2017 (включно), що з огляду на проведені нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після настання кінцевого терміну повернення кредиту у відповідності до умов договору, є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх стягнення.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 072 449,22 грн. - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України по прострочених процентах, які нараховані за період з 05.10.2014 по 18.06.2017, судом встановлено, що останні розраховані позивачем як на суми відсотків за користування кредитом, які нараховані банком до визначеного умовами кредитного договору кінцевого терміну повернення кредиту (за період з 05.10.2014 по 03.03.2015), так і на нараховані банком та заявлені до стягнення у даній справі відсотки за неправомірне користування кредитом за період з 04.03.2015 по 18.06.2017.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За даних обставин, зважаючи на те, що проценти за користування кредитними коштами є складовою грошового зобов`язання за правомірне користування грошовими коштами, яке відповідач взяв на себе при укладенні кредитного договору та зобов`язався сплачувати останні до настання строку його погашення, а заявлені до стягнення відсотки за неправомірне користування кредитом за своєю правовою природою є платою за прострочення виконання грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що за період з 05.10.2014 по 03.03.2015 правомірним є нарахування 3% річних на суму прострочених відсотків за користування кредитом в розмірі 85 283,40 грн. (16 933,25 грн. по траншу №1 + 68 350,15 грн по траншу №2), які нараховані банком до визначеного умовами кредитного договору кінцевого терміну повернення кредиту.

Нарахування 3% річних в загальній сумі 987 165, 82 грн. (245 053, 99 грн. по траншу № 1 + 742 111, 83 грн. по траншу № 2) на заявлені банком до стягнення за період з 04.03.2015 по 18.06.2017 відсотки за неправомірне користування кредитом є безпідставним.

Вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі 600 000 грн. задоволенню не підлягають з огляду на їх необґрунтованість за відсутності належних доказів підтвердження порушень умов договору з боку відповідача в частині незабезпечення позичальником щомісячних надходжень грошових коштів.

Згідно з п. 4.2.8 кредитного договору №К-03/140 від 07.03.2012 позичальник зобов`язувався забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше ніж 100 000 000 грн.

Пунктом 5.5 Договору встановлена відповідальність позичальника, зокрема: за кожен випадок невиконання прийнятих на себе зобов`язань, передбачених п.п.4.2.3.- 4.2.5, 4.2.7-4.2.9, 6.11 цього договору Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 50 000 грн. Сплата штрафу не звільняє Позичальника від належного виконання зобов`язань за цим Договором.

Документи, що підтверджують незабезпечення позичальником щомісячних надходжень грошових коштів в розмірі не менше 100 000 000 грн на поточні рахунки банку у періоді червень 2016 - травень 2017 року позивачем до справи не долучені, такі не були надані на клопотання експертів при проведенні дослідження.

При проведенні у справі судової експертизи (висновок № 10505/18-72/2632/2633/19-72 від 29.01.2019) не видалось за можливе документально підтвердити порушення позичальником вимог п. 4.2.8 кредитного договору №К-03/140 від 07.03.2012, що відповідно є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення нарахованих штрафних санкцій згідно п. 5.5 договору.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача.

Судовий збір, у розмірі 231 360,00 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, а решта судових витрат позивача зі сплати судового збору у розмірі 8 640 грн, у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову, на позивача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5) на користь ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.: 190 Елжін Авеню, Джоржтаун, Великий Кайман, KY1-9005, Кайманові Острови (VR Global Partners, L.P.: 190 Elgin Avenue, George Town, Grand Cayman KY1 -9005, Cayman Islands) заборгованість за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 у розмірі 66 000 000,00 доларів США (шістдесят шість мільйонів доларів США 00 центів) заборгованості по кредиту, 363 000,00 доларів США (триста шістдесят три тисячі доларів США 00 центів) заборгованості по процентах за неправомірне користування кредитними коштами, 85 283,40 грн (вісімдесят п`ять тисяч двісті вісімдесят три гривни 40 копійок) 3% річних, нарахованих на суму прострочених відсотків за користування кредитом в періоді з 05.10.2014 року по 03.03.2015 року та 231 360,00 грн. (двісті тридцять одну тисячу триста шістдесят гривень 00 копійок) витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.06.2020 року.

Суддя С.М. Морозов