ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2020 р. Справа№ 910/1619/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання Шевченко В.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 06.02.2020

у справі № 910/1619/20 (судя Андреїшина І.О.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен»

про забезпечення позову

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен»

до ОСОБА_1

про стягнення 500 000,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати та задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржувану ухвалу постановлено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, ОСОБА_1 ухилялася від виконання рішення суду та створювала перешкоди для його виконання, в тому числі шляхом відчуження належного їй майна, отже позивачем доведено факт відсутності заставного майна у відповідача, що в свою чергу підтверджує його сумніви відносно виконання рішення суду, враховуючи стан відповідача, суттєву суму боргу, та унеможливлює будь-які подальші дії з боку позивача з огляду на ймовірні факти продажу іншого майна відповідача, яке заявлено до накладання арешту в якості заходів забезпечення позову. На переконання апелянта, оскільки боржником за Договором застави транспортних засобів - ОСОБА_1 не було виконано вимог за Договором застави транспортних засобів, чим було порушено низку вимог чинного законодавства, належне виконання зобов`язань та права позивача, є підстави побоюватись, що така позиція відповідача може затруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду внаслідок реалізації заставного майна, навмисного пошкодження чи навмисного продажу іншого майна відповідача з метою уникнення від виконання своїх обов`язків та виконання рішення суду. Одночасно апелянт просив суд врахувати, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимог щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, при цьому посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначив, що аналіз положень цивільного законодавства, які регламентують правовий режим застави, дає підстави стверджувати, що заставодержатель (в даному випадку позивач) має право задовольнити свої вимоги виключно за рахунок заставленого майна. Відтак, оскільки предметом застави за Договором застави транспортних засобів є чітко визначене рухоме майно відповідача, а саме, транспортні засоби, позивач має право задовольнити свої вимоги виключно за рахунок вказаного майна. Відповідач стверджував, що на виконання згаданого Договору позивачу було передано транспортні засоби, які є предметом застави, про що 09.11.2017 складено Акт приймання-передачі транспортних засобів до Договору застави транспортних засобів, тобто заставлене майно фізично знаходиться у володінні позивача. Також відповідач наголошував, що 27.08.2019 в межах виконавчого провадження державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дяченко Аллою Олегівною винесено постанову про арешт майна боржника, згідно якої накладено арешт на транспортні засоби, які є предметом застави, що свідчить, що рухоме майно, яке є предметом застави і на яке може бути звернене стягнення (межі відповідальності відповідача) вже заарештоване в рамках виконавчого провадження, а також щодо нього зареєстроване обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Крім цього, на думку відповідача, існує факт повної неспівмірності заявлених заходів забезпечення позову та позовних вимог, адже, крім того, що відповідальність відповідача обмежується предметом застави (транспортними засобами), позовні вимоги про стягнення 500 000, 00 грн. є неспіврозмірними із вартістю чотирьох квартир в місті Києві та земельної ділянки, про накладення арешту на які просив позивач. Як наголошував відповідач, позивачем не доведено, що наведені в обґрунтування заяви про забезпечення позову обставини можуть ускладнити виконання рішення у даній справі, а заходи забезпечення позову зможуть забезпечити реальне виконання цього рішення, а також, що у випадку невжиття таких заходів виконання рішення суду може бути істотно ускладнено чи унеможливлено та не порушить збалансованості інтересів сторін у даній справі. Безпідставними та необгрунтованими, на думку відповідача, є посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду в постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, оскільки відповідне судове рішення ухвалено за встановлених судами обставин та підстав позову, відмінних від тих, що мають місце в даному спорі у справі № 910/1619/20. Так, в ухвалі Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/1619/18 підставою відмови у забезпеченні позову зазначено, зокрема, що позивачем не надано суду обґрунтувань та доказів на підтвердження наявних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, як і доказів, які свідчать про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити свої порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову. При цьому, в наведеній позивачем для прикладу правовій позиції у справі № 910/1040/18 розглядалась заява про забезпечення позову до його пред`явлення й заявник мав намір звернутись до суду з немайновою позовною вимогою, отже судове рішення у разі задоволення заяви не вимагатиме примусового виконання. У таких правовідносинах має застосовуватися та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду тощо.

В наданій апеляційному суду суду відповіді на відзив позивач (апелянт) зазначив, що не визнає наведені відповідачем обставини, вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 (зі змінами) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV -2» з 12.03.2020 на усій території України установлено карантин.

Указом Президента України №87 від 13.03.2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV -2», яким констатовано, що епідемічна ситуація в Україні у зв`язку поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV -2» набула надзвичайно загрозливого характеру.

З огляду на приписи постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS -CoV -2» (зі змінами) та вжитим карантинним режимом із запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2020 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/1619/20 призначено на 19.05.2020. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» розгляд справи № 910/1619/20 за його апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 відкладено на 09.06.2020.

В судове засідання апеляційної інстанції 09.06.2020 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи не з`явилися не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали апеляційного суду про відкладення розгляду справи.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 09.06.2020 представники позивача та третьої особи, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явилися не зважаючи їх належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за відсутності їх клопотань про відкладення розгляду справи, а також наявності в матеріалах справи доказів, які є достатніми для вирішення спору у даній справі, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності представників позивача та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави за рахунок грошових коштів в розмірі 500 000,00 грн.

До позову було долучено заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1 нерухоме майно, а саме:

- квартиру загальною площею 125,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.02.2020 року на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 8222/РН-К;

- квартиру загальною площею 47,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.02.2020 року на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 5923/РН-К;

- квартиру загальною площею 47,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.02.2020 року на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 5923/РН-К;

- квартиру загальною площею 78.5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29.02.2020 року на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_13;

- земельну ділянку за кадастровим номером: :02:006:0162 за адресою: Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, яка належить їй на праві приватної власності відповідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 661.

В обґрунтування свої вимог, заявник зазначав, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором поставки нафтопродуктів № 05/08-16-05 від 05.08.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегарен Пдюс», 09.11.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» та громадянкою України ОСОБА_1 , як з майновим поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегарент Плюс», укладено Договір застави транспортних засобів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В., за реєстровим № 4625, які належать їй на праві приватної власності.

Предметом застави за Договором застави транспортних засобів є рухоме майно ОСОБА_1 , а саме:

- транспортний засіб марки КІА, модель RIO, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , номер шасі: НОМЕР_3 НОМЕР_4 , тип ЗАГАЛЬНИЙЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, 2007 року випуску, колір - ОРАНЖЕВИЙ , дата першої реєстрації 24.11.2007 року, зареєстрований 06.04.2017 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого Центром 8044 ;

- транспортний засіб марки OPEL, модель VECTRA, реєстраційний номер: НОМЕР_8 , номер шасі: НОМЕР_9 , тип ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, 2006 року випуску, колір - ЧОРНИЙ , дата першої реєстрації 19.03.2013 року, зареєстрований 25.08.2016 року Центром 8045, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 , виданого центром 8045 .

Заявник стверджував, що оскільки за Договором поставки нафтопродуктів № 05/08-16-05 від 05.08.2016 виникла заборгованість в сумі 3 132 887,30 грн, заявником було виконано ряд дій з метою звернення стягнення на предмет застави. Проте відповідно до постанови від 27.09.2019 Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дяченко А.О. про повернення виконавчого документа стягувану державного майна боржника внаслідок того, що боржника та майна боржника, на яке можливо звернути стягнення відповідно, не розшукано, та не виявилось можливим.

На переконання заявника, оскільки ОСОБА_1 за Договором застави транспортних засобів не було виконано зобов`язань та порушено низку положень чинного законодавства, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» появились підстави побоюватись, що така позиція ОСОБА_1 може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду внаслідок реалізації заставного майна, навмисного пошкодження чи навмисного продажу іншого майна відповідача з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань та рішення суду.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

З аналізу згаданих положень закону видно, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову є обов`язковим.

В ході вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття «ефективний засіб», за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, у вищезгаданій заяві наявні лише посилання на потенційне порушення прав заявника й відсутнє достатнє обґрунтування та докази на підтвердження доцільності та необхідності забезпечення позову. Зокрема, заявником не надано обґрунтувань та доказів на підтвердження наявних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, як і доказів, які свідчать про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову.

Таким чином, заявником не було наведено суду будь-яких належних підстав, які б свідчили, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист порушених корпоративних прав позивача, за захистом яких він звернувся з даним позовом до суду.

Посилання позивача на невиконання відповідачем зобов`язань за Договором застави транспортних засобів від 09.11.2017 не є достатньою підставою для вжиття заходів до забезпечення позову, а подана заява мотивована виключно припущенням про імовірну неможливість виконання рішення суду у даній справі, що не створює підстав для вжиття заходів забезпечення позову. В забезпеченні зобов`язань відповідача було подано в заставу транспортні засоби, доказів їх відсутності суду не подано.

Крім цього, має місце факт повної неспівмірності заявлених заходів забезпечення позову із позовними вимогами, адже, крім того, що відповідальність відповідача обмежується предметом застави (транспортними засобами), позовні вимоги про стягнення 500 000, 00 грн. є неспіврозмірними із вартістю чотирьох квартир в місті Києві та земельної ділянки, про накладення арешту на які просив позивач.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду (постанова від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18) не заслуговують на увагу, оскільки відповідне судове рішення ухвалено за встановлених судами обставин та підстав позову, відмінних від тих, що мають місце в даному спорі у справі № 910/1619/20. Як вище згадувалось, в ухвалі Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/1619/18 підставою відмови у забезпеченні позову зазначено, зокрема, що позивачем не надано суду обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а також доказів, які свідчать про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити свої порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову. В наведеній позивачем для прикладу правовій позиції у справі № 910/1040/18 ,звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, заявник мав намір звернутись до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання. У таких правовідносинах має застосовуватися та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду тощо.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку щодо правомірності висновків місцевого суду про відсутність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно, відтак відповідна заява Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» як безпідставна та необґрунтована не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта (заявника), викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обставин, покладених в основу ухваленого процесуального документу та не можуть впливати на законність судового рішення.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Солюшен» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 у справі № 910/1619/20 - без змін.

Матеріали оскарження у справі № 910/1619/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.06.2020

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко