РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.06.2020Справа № 910/2615/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА"

2) Акціонерного товариства "К.ЕНЕРГО"

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: Ландишева С.М.

від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА", Акціонерного товариства "К.ЕНЕРГО" про визнання договору поруки від 21.09.2016 недійсним.

Позивач просить суд визнати договір поруки від 21.09.2016 укладений між Приватним акціонерним товариством "Київенерго", Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" та Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО" удаваним правочином, а саме договором про постачання електричної енергії.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 24.03.2020.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13.03.2020 №11/0/2-20 "Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19", судові засідання, які призначені на 24.03.2020, знято з розгляду.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.04.2020 призначив підготовче засідання у справі №910/2615/20 на 28.04.2020.

27.04.2020 через канцелярію суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позов відповідач просив суд застосувати до позовних вимог ТОВ "НВП "СВІТЛО" строк позовної давності, посилаючись на те, що для позивача днем початку перебігу строку позовної давності щодо оскарження у судовому порядку договору поруки слід вважати день вчинення вказаного правочину, тобто 21.09.2016, а тому за доводами відповідача-1 строк позовної давності щодо визнання недійсним договору поруки сплинув 21.09.2019. Також відповідач-1 заперечив проти доводів позивача, що договір поруки є удаваним правочином, посилаючись на те, що споживач електричної енергії - ТОВ "НВП "СВІТЛО", яке фактично спожило електричну енергію на суму 907 419,93 грн, але не оплатило її ПАТ "Київенерго", а ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" як поручитель за договором поруки сплатило фактично спожиту електричну енергію ПАТ "Київенерго" за ТОВ "НВП "СВІТЛО", що свідчить про реальність договору поруки та його спрямованість на реальне настання наслідків обумовлених ним як забезпечувального правочину. Відповідач наголошує, що виконання поручителем зобов`язань за боржника, як і передбачено умовами договору поруки та встановлено під час розгляду справ № 910/7801/17, № 910/22627/17, №910/5260/17, в силу вимог частини четвертої статті 75 ГПК України не потребує повторного доказування у цій справі та повністю спростовує твердження позивача про удаваність договору поруки та те, що такий договір є договором про постачання електричної енергії. Відповідач заперечив посилання позивача на договір про спільну діяльність від 11.05.2016, а також на рахунки як такі, що не доводять удаваність договору поруки, оскільки правовідносини, що виникають під час здійснення спільної діяльності або орендні відносини є відмінними від тих правовідносин, що виникають між кредитором та поручителем за договором поруки. Окрім того, відповідач вважає, що Акціонерне товариство "К.ЕНЕРГО" є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки правонаступником ПАТ "Київенерго" в частині переданих майна, прав та обов`язків, необхідних для здійснення діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, в тому числі, і в частині використання ліцензій та тарифів, виданих та встановлених для ПАТ "Київенерго" є Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі".

27.04.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 28.04.2020 суд відклав підготовче судове засідання на 19.05.2020.

18.05.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 19.05.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, з огляду на те, що у відповідності до п.4 розділу Х "Прикінцеві положення" ГПК України не передбачено продовження строків підготовчого засідання на строк дії карантину. Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", яка набрала чинності з 11.05.2020, послаблено карантинні заходи, зокрема, дозволено діяльність адвокатів, а у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України позивач має можливість реалізувати свої процесуальні права шляхом зокрема подання доказів по справі, пояснень, заперечень, відповіді на відзив. Разом з тим, позивачем у своєму клопотанні не повідомлено суду, що він має намір подати докази по справі, пояснення чи заперечення.

У судовому засіданні 19.05.2020 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 02.06.2020.

02.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання, у якому позивач просить суд залишити без розгляду відзив відповідача-1. Також у своєму клопотанні позивач заперечив щодо відзиву відповідача-1 та зазначив про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що про оспорюваний договір поруки позивач довідався під час розгляду справи №910/3296/17.

У судове засідання 02.06.2020 з`явився представник відповідача-1. Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання не з`явилися. Відповідач-2 про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином ухвалою суду від 19.05.2020.

У судовому засіданні 02.06.2020, розглянувши клопотання позивача про залишення без розгляду відзиву на позов відповідача-1, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на наступне. Так, ухвалою суду від 26.02.2020 про відкриття провадження у справі встановлено відповідачам у справі строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на позов. Ухвала суду від 26.02.2020 направлена на адресу ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" була повернута засобами поштового зв`язку до суду за зворотною адресою. 22.04.2020 представник відповідача-1 у приміщенні суду ознайомився із матеріалами справи, що підтверджується відміткою на клопотанні ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" про ознайомлення із матеріалами справи (вх. від 21.04.2020). відзив на позов поданий ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" 27.04.2020. З урахуванням наведеного, враховуючи п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" ГПК України, відповідачем-1 не було не пропущений строк на подання відзиву на позов, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, у зв`язку із чим у суду були відсутні підстави для залишення без розгляду відзиву ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА".

Суд також відмовив у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, з огляду на таке.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

За змістом ст. 129 Конституції України, п.10 ч.3 ст.2 ГПК України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Водночас, відповідно до частини першої статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суд від 29.04.2020 у справі №910/6097/17.

З огляду на наведене, враховуючи те, що саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а матеріали справи містять докази повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, виходячи зі змісту статей 202, 216 ГПК України, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Окрім того, як зазначено судом вище, постановою Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", яка набрала чинності з 11.05.2020, дозволено діяльність адвокатів, у зв`язку із чим позивач не позбавлений можливості забезпечити явку свого представника у судове засідання.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача-1 проти позову заперечив, надав пояснення по суті своїх заперечень.

У судовому засіданні 02.06.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача-1, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.05.2011 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії № 11217, умовами якого передбачено, що постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача за об`єктами споживача (за адресою: м. Київ, вул. Боженка, буд. 86 Б), згідно з умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід`ємною частиною, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід`ємною частиною. Точка продажу електричної енергії: на межі балансової належності електроустановок споживача.

Відповідно до п. 2.3.3. договору № 11217 споживач зобов`язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Даний договір набирає чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.2011. Договір вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 9.4. договору № 11217).

21.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" (боржник) укладено договір поруки, відповідно до умов якого, поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов`язання щодо оплати спожитої електричної енергії ТОВ "НВП "СВІТЛО", які виникли за договором на постачання електричної енергії від 10.05.2011 № 11217 (надалі - основний договір), укладеним між кредитором та боржником.

Згідно з п. 3.1. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язання щодо оплати спожитої електричної енергії, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки відповідно до умов основного договору. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (п. 4.1. договору).

Згідно із п.5.1. договору поруки передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання за основним договором поручитель зобов`язується виконати за боржника зобов`язання у 5-денний термін з дня отримання вимоги від кредитора.

Відповідно до п.5.2. договору поруки, після виконання поручителем зобов`язання боржника за основним договором до поручителя, що виконав зобов`язання, переходять всі права кредитора за основним договором.

Згідно із п.5.4. договору поруки, у поручителя, що виконав вимоги зобов`язання, виникає право вимоги до боржника у повному обсязі виконані поручителем зобов`язання на користь кредитора, а боржник зобов`язаний виконати зобов`язання перед поручителем протягом 10 днів з дня одержання боржником від поручителя повідомлення про платіж.

Строк дії даного договору збігається зі строком дії основного договору (п. 8.1. договору).

Позивач стверджує, що договір поруки є удаваним, оскільки сторони фактично мали укласти договір про постачання електричної енергії.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 11.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" було укладено договір про спільну діяльність, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти в сфері сумісного використання нерухомого майна - нежилих приміщень на 1-му, 2-му та мансардному поверхах літ. "Б" загальною площею 2455,7 м2 по вул. Казимира Малевича, 86 у м. Києві з метою одержання прибутку від передання в оренду зазначеного нерухомого майна та його збереження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі №910/18368/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018, визнано недійсним договір про спільну діяльність від 11.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА".

Позивач стверджує, що саме на підставі договору про спільну діяльність Товариство з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" укладено типові договори оренди з орендарями, зокрема, TOB "ЕН-ЕС", ТОВ "Прайм тайм Україна", ТОВ "Ортез-Про", ТОВ "Ортомедіка", ТОВ "Денза Констракшин", ТОВ "Про Трейдінг Консалтінг", TOB "ЕССЕТ", ТОВ "ХТОН", ТОВ "Техномода", ФОП Мельник О.В., ФОП Найдьонов О.П., ФОП Агакій В.М., які у період 2016-2017рр. відшкодовували ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" витрати на комунальні послуги та експлуатаційні витрати, пов`язані з утриманням орендованих приміщень, на підтвердження чого позивачем надано рахунки на оплату, платіжні доручення.

Перерахування орендарями нежитлових приміщень будівлі за адресою: м. Київ, вул. К. Малевича, буд. 86-Б на рахунок Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" коштів на відшкодування витрат на комунальні послуги та за спожиті послуги з електропостачання, на думку позивача, спростовує факт необхідності укладання оспорюваного договору поруки від 21.09.2019.

Таким чином, позивач зазначає, що укладаючи договір поруки Товариство з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" мало на меті виключно розрахуватися за отримані послуги електропостачання (погасити заборгованість), яка безпосередньо виникла із господарської діяльності згідно із договору про спільну діяльність відповідача-1 від здачі в оренду приміщення, будівля якого знаходиться за адресою м . Київ, вул. К . Малевича, буд. 86-Б.

У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору поруки від 21.09.2016, у якому просить суд визнати договір поруки від 21.09.2016 укладений між Приватним акціонерним товариством "Київенерго", Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" та Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО" удаваним правочином, а саме договором про постачання електричної енергії.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ЦК України).

Як встановлено судом, 21.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" (боржник) укладено договір поруки, відповідно до умов якого що поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов`язання щодо оплати спожитої електричної енергії ТОВ "НВП "СВІТЛО", які виникли за договором на постачання електричної енергії від 10.05.2011 №11217 (надалі - основний договір), укладеним між кредитором та боржником.

Згідно зі ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Порука є одним із способів забезпечення зобов`язання і регламентується ст.ст. 553-559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, та настання відповідних наслідків.

Частина 1 статті 235 ЦК України встановлює, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Відповідно, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 29.10.2019 у справі №910/15197/18, від 11.03.2020 у справі №923/658/19.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО" вважає, що договір поруки є удаваним, оскільки фактично Товариство з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" мало на меті укласти договір про постачання електричної енергії.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 553 Цивільного кодексу України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина 1 статті 554 Цивільного кодексу України).

У матеріалах справи містяться попередження Публічного акціонерного товариства "Київенерго" №11217011//2016 від 15.09.2016, № 11217011//2017 від 06.01.2017, № 11217011//2017 від 13.01.2017, № 11217011//2017 від 17.02.2017, № 11217011//2017 від 09.02.2017, № 11217011//2017 від 22.02.2017 та № 11217011//2017 від 20.03.2017, в яких відповідач-2 зазначав, що за Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО" утворилась заборгованість за спожиту активну та реактивну електроенергію, а також повідомляв ТОВ "НВП "СВІТЛО", що у разі несплати заборгованості, постачання електроенергії буде припинено.

Згідно із матеріалами справи, у період 2016-2017рр. Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" на виконання договору поруки здійснено сплату Публічному акціонерному товариству "Київенерго" заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО", що виникла за договором про постачання електричної енергії № 11217 від 10.05.2011, було сплачена, що підтверджується платіжними дорученнями № 110 від 21.09.2016 на суму 94508,45 грн, № 120 від 28.09.2016 на суму 75507,60 грн, № 222 від 07.12.2016 на суму 44298,32 грн, № 223 від 07.12.2016 на суму 2013,54 грн, № 224 від 09.12.2016 на суму 100000,00 грн, № 240 від 12.12.2016 на суму 70809,24 грн, від 27.01.2017 на суму 128143,92 грн, № 256 від 12.01.2017 на суму 184576,48 грн, від 14.02.2017 на суму 150000,00 грн, № 272 від 27.01.2017 на суму 20000,00 грн, від 23.02.2017 на суму 6000,00 грн, № 289 від 14.02.2017 на суму 2562,37 грн, № 296 від 23.02.2017 на суму 29000,00 грн.

Більш того, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2017 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 року, у справі №910/7801/17 було встановлено неналежне виконанням товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО" своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії № 11217 від 10.05.2011 щодо оплати вартості спожитої електроенергії та сплату такої заборгованості поручителем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА".

Отже, у матеріалах справи містяться докази, що підтверджують виконання поручителем замість Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "СВІТЛО" обов`язку з оплати вартості спожитої електроенергії за договором про постачання електричної енергії № 11217 від 10.05.2011.

Наведене підтверджує, що у результаті укладення договору поруки сторони досягнули реального настання прав і обов`язків, які передбачені саме договором поруки, а не договором про постачання електричної енергії № 11217 від 10.05.2011, чим спростовуються твердження позивача, що сторони мали на меті укласти договір про постачання електричної енергії № 11217 від 10.05.2011.

Фактичне вчинення відповідачем-1 дій на виконання своїх обов`язків за договором поруки відповідають правовідносинам, які виникають між сторонами такого правочину та спростовує аргументи позивача про відсутність у сторін за договором поруки наміру виконувати умови цього договору та про його укладання сторонами без спрямування на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст. 13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом встановлено, що обставини за яких можна прийти до висновку, що спірний договір поруки з метою приховати інший правочин, у даному випадку, договір про постачання електричної енергії, не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

Посилання позивача на договір про спільну діяльність від 11.05.2016 та перерахування орендарями на рахунок Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" коштів на відшкодування витрат на комунальні послуги та за спожиті послуги з електропостачання не підтверджують удаваність договору поруки, оскільки правовідносини, що виникають під час здійснення спільної діяльності, а також правовідносини, що виникають за договором оренди є відмінними від тих правовідносин, що виникають між кредитором та поручителем за договором поруки.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що ТОВ "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" заявлено позов до Господарського суду міста Києва про стягнення з ТОВ "НВП "СВІТЛО" заборгованості за договором поруки, оскільки у відповідності до статті 556 Цивільного кодексу України відповідач-1 реалізував своє право поручителя, який виконав зобов`язання за боржника, що у свою чергу підтверджує реальність договору поруки як правочину укладеного на забезпечення виконання зобов`язання за договором про постачання електричної енергії № 11217 від 10.05.2011.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши та проаналізувавши умови оспорюваного договору, судом встановлено, що при укладенні договору, сторонами вказаного правочину погоджено предмет договору, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, інші умови відповідно до норм чинного законодавства.

Договір поруки відповідає вимогам чинного законодавства України, підписаний та скріплений печатками сторін, що свідчить про те, що на момент укладення Договору сторони досягли згоди щодо істотних умов договору.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Ураховуючи вище викладене, доводи позивача про те, що спірний договір поруки є удаваним відхиляються судом як такі, що спростовуються матеріалами справи та вищезазначеними висновками суду.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА", Акціонерного товариства "К.ЕНЕРГО" про визнання договору поруки від 21.09.2016 недійсним.

Водночас, відповідачем-1 у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог позивача.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Це правило пов`язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Для юридичної особи (суб`єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/14006/18.

Договір поруки укладений між Публічним акціонерним товариством "Київенерго", Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФІСНИЙ ЦЕНТР "КВАДРАТ НА МАЛЕВИЧА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" (позивачем у цій справі) 21 вересня 2016 року.

Отже, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 21.09.2016, а відповідно, строк позовної давності щодо заявлених вимог сплив 21.09.2019.

Натомість з позовною заявою до суду позивач звернувся лише у лютому 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Пояснень щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності та доказів в їх підтвердження позивачем суду не надано. При цьому, посилання позивача на те, що договір поруки він дізнався з ухвали Господарського суду міста Києва від 02.03.2017 у справі №910/3296/17 суд відхиляє, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "СВІТЛО" було стороною оспорюваного договору поруки, у зв`язку із чим днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину.

Однак, враховуючи, що у задоволенні зазначених вище позовних вимог про визнання судом відмовлено з підстав їх необґрунтованості, суд не застосовує при цьому позовну давність та наслідки її спливу, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 12.06.2020.

Суддя С. О. Турчин