ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2020 р. Справа№ 910/14210/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020

у справі №910/14210/19 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів»

до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк»

про стягнення 200 000,00 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - АТ «ЗФЗ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ», відповідач) про стягнення 200 000,00 грн за гарантією виконання № ZAPG278909542 від 31.05.2019 (далі - Гарантія), виданою відповідачем в забезпечення виконання Приватним акціонерним товариством «Берті» (далі - ПрАТ «Берті») зобов`язань за договором поставки № 239 від 13.03.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/14210/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано гаранту документів, надання яких передбачено Гарантією, зокрема, додана до вимоги копія гарантії виконання не була завірена підписом та печаткою уповноваженої особи бенефіціара, що в свою чергу свідчить про правомірність невиплати відповідачем коштів позивачеві за Гарантією.

Крім того, суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце зловживання позивачем власними цивільними правами, і пред`явлення даного позову не зумовлене настанням обставин, з якими чинне законодавство пов`язує сплату коштів за гарантією, а фактично спрямоване на отримання позивачем додаткової вигоди, оскільки станом на дату звернення позивача до відповідача з вимогою зобов`язання з поставки товару були виконані у повному обсязі, що вказується самим позивачем у вимозі та позовній заяві.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, АТ «ЗФЗ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначав, що для пред`явлення гаранту вимоги кредиторові достатньо лише факту порушення боржником виконання основного зобов`язання; принципалом порушені умови договору щодо поставки товару бенефіціару в обумовлений термін; позивач звертався до відповідача з вимогою вих. № 18-157 від 22.07.2019, в якій повідомив про настання гарантійного випадку; вказана вимога була надана у порядку, передбаченому банківською гарантією та відповідала вимогам, встановленим у Гарантії, підписана уповноваженою особою та скріплена відбитком печатки бенефіціара; вказана вимога була отримана відповідачем у строки, встановлені Гарантією, а саме, 24.07.2019, однак листом від 20.09.2019, який надійшов позивачеві від відповідача, було відмовлено в отриманні банківської гарантії виконання у розмірі 200 000,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «ЗФЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/14210/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.05.2020, встановлено АТ «ПУМБ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що ним не виплачувалась позивачеві сума коштів за Гарантією, оскільки у період її дії позивачем не було виставлено письмову вимогу відповідачеві з наданням передбачених текстом Гарантії документів, зокрема, копії гарантії виконання, завіреної підписом та печаткою уповноваженої особи бенефіціара; в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували незаконність дій відповідача, а законність дій останнього підтверджується також судовою практикою Верховного Суду в аналогічних справах (постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №904/4275/17 та від 07.02.2018 у справі №910/8299/17).

При цьому, на думку відповідача, судом першої інстанції правильно встановлено зловживання позивачем власними цивільними правами з огляду на те, що постачальник за договором поставки виконав частину зобов`язання з поставки товару достроково, а частину зобов`язання з поставки товару з простроченням у 4 дні; ПрАТ «Берті» відповідним листом повідомило позивача про аварійний вихід з ладу обладнання та просило узгодити зміну строків поставки до 15.07.2019, однак позивач на вказаний лист жодної відповіді не надав; станом на дату звернення позивача до відповідача з вимогою про сплату гарантії зобов`язання з поставки товару були виконані у повному обсязі, що вказується самим позивачем у вимозі та позовній заяві; гарантія є способом забезпечення виконання зобов`язань, та спрямована на мінімізацію ризиків невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, а не штрафною санкцією за неналежне виконання чи невиконання договірних зобов`язань.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2020 у розгляді справи №910/14210/19 оголошено перерву до 10.06.2020.

01.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 задоволено клопотання АТ «ЗФЗ» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №910/14210/19 призначено на 10.06.2020.

05.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній наголошував на тому, що позивачем до позовної заяви не було надано жодних доказів виставлення відповідачеві вимоги, а під час розгляду справи позивач не заперечив щодо обсягу наданого відповідачем на виконання вимог ухвали суду пакету документів, який надійшов йому 24.07.2019 від АТ «ЗФЗ»; відповідач виконав обов`язки гаранта під час розгляду вимоги кредитора та у розумний строк у найшвидший спосіб зв`язку направив на адресу банку позивача свіфт повідомлення з відмовою у прийнятті вимоги та зазначенням розбіжності для своєчасного інформування АТ «ЗФЗ» та можливості у строк до дати закінчення дії гарантії виставити вимогу належним чином з доданням до неї документів, передбачених текстом гарантії.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

10.06.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 13.03.2019 між АТ «ЗФЗ» (у тексті договору - покупець) та ПрАТ «Берті» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір поставки №239 (далі - договір поставки), за умовами якого (п. 1.1) постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти та оплатити товар.

Додатком № 1 до договору поставки визначено, що поставляється товар на суму 2 115 878,74 грн зі строком поставки - протягом 30 календарних днів від дати надання гарантії виконання. З метою забезпечення виконання зобов`язань постачальник зобов`язується оформити і надати покупцеві оригінал гарантії виконання, а банк-гарант направити авізуючому банку текст цієї гарантії виконання через swift систему з твердженням, що оригінал гарантії надано покупцеві в паперовій формі, та підтвердженням дійсності цієї гарантії та підпису і печатки банка-гаранта на цій гарантії. Оригінал гарантії виконання постачальник зобов`язується надати покупцеві протягом 10 календарних днів від дати укладення цієї додаткової угоди.

Для забезпечення виконання зобов`язань постачальника за договором поставки АТ «ПУМБ» (у тексті гарантії - банк-гарант) видав гарантію виконання №ZAP278909542 від 31.05.2019 (далі - Гарантія), за умовами якої відповідач зобов`язався виплатити бенефіціару (позивачеві) повну суму в українських гривнях, що не перевищує 200 000,00 грн (гарантована сума), у випадку невиконання принципалом (ПрАТ «Берті») обов`язків за договором поставки, визначених в одному, декількох або усіх пунктах, зокрема у випадку поставки товару не за обумовлений термін.

У відповідності до Гарантії банк-гарант зобов`язався виплатити бенефіціару повну суму, що не перевищує гарантовану суму, протягом 10 робочих днів після отримання від бенефіціара:

- письмової вимоги, адресованої банку-гаранту, з посиланням на цю гарантію та на невиконання принципалом зобов`язань за договором поставки, підписаної уповноваженою особою бенефіціара;

- копії договору поставки;

- копії гарантії виконання, завіреної підписом та печаткою уповноваженої особи бенефіціара.

Такі письмові вимоги бенефіціара повинні бути надані до банка-гаранта не пізніше 28.07.2019 включно.

Гарантія діє до 28.07.2019 включно.

Як вбачається з матеріалів справи, Гарантія була направлена на адресу бенефіціара 05.06.2019 та отримана останнім 06.06.2019 (а.с. 32).

За вказаних обставин, як правильно встановлено судом першої інстанції, поставка товару за однойменним договором повинна була бути здійснена до 06.07.2019 включно.

Відповідно до видаткової накладної № РН-0000222 від 06.06.2019 ПрАТ «Берті» поставило позивачеві достроково частину товару на суму 563 015,98 грн. Вказаний товар прийнято позивачем без зауважень чи заперечень.

В подальшому, листом № 621 від 01.07.2019 ПрАТ «Берті» повідомило позивача про аварійний вихід з ладу обладнання та просило узгодити зміну строків поставки до 15.07.2019.

Однак, відповіді на вказане прохання постачальника позивач не надав.

Відповідно до видаткової накладної № РН-0000276 від 10.07.2019 ПрАТ «Берті» поставило позивачеві частину товару на суму 1 175 511,19 грн. Вказаний товар прийнято позивачем без зауважень чи заперечень.

Разом з тим, 22.07.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 18-157 про перерахування гарантованої суми в розмірі 200 000,00 грн, вказуючи на те, що ПрАТ «Берті» повинно було поставити товар 07.07.2019, однак, здійснило його поставку остаточно лише 10.07.2019.

В додатках до зазначеної вимоги вказані наступні документи:

- копія договору поставки № 239 від 13.03.2019 та Додаток № 1 від 13.03.2019 до договору поставки;

- копії видаткових накладних № РН-0000222 від 06.06.2019 та № РН-0000276 від 10.07.2019 щодо поставки товару бенефіціару від принципала;

- копія листа принципала до бенефіціара № 621 від 01.07.2019;

- копія витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ АТ «ЗФЗ», копія витягу зі статуту АТ «ЗФЗ», копія витягу з протоколу загальних зборів акціонерів АТ «ЗФЗ»;

- оригінал та копія банківської гарантії № ZAP278909542 від 31.05.2019, з доказами направлення принципалом банківської гарантії поштою до бенефіціара.

Вказана вимога була отримана відповідачем 24.07.2019, що визнається останнім, однак, залишена без відповіді та задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з прийнятим судом рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «ЗФЗ» до АТ «ПУМБ», а доводи скаржника, вважає такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до частин 1, 2 статті 200 Господарського кодексу України (наділі - ГК України) гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Згідно зі статтею 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано (частини 1-4 статті 563 ЦК України).

Отже, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, бенефіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед бенефіціаром.

Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантій у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто, гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

При цьому, за змістом приписів ЦК України та ГК України гарантія є способом забезпечення виконання зобов`язань, та спрямована на мінімізацію ризиків невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, а не штрафною санкцією за неналежне виконання чи невиконання договірних зобов`язань.

Загальний порядок, умови надання та отримання банками гарантій/контргарантій та їх виконання урегульований Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 (далі - Положення), відповідно до підпункту 9 пункту 3 розділу І якого гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Відповідно до п. 5 розділу І Положення банк-гарант може надавати такі види гарантій: платіжні гарантії, гарантії повернення авансового платежу, тендерні гарантії (гарантії забезпечення пропозиції), гарантії виконання, гарантії повернення позики тощо.

Згідно з підпунктом 8 пункту 3 розділу І Положення гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що в гарантії (письмовому підтвердженні) банк як гарант визначає вид та обсяг забезпечуваного ним зобов`язання боржника.

З вищевказаної гарантії виконання № ZAP278909542 від 31.05.2019 вбачається, що гарант - АТ «ПУМБ» з метою забезпечення виконання зобов`язань постачальника - ПрАТ «Берті» за договором поставки № 239 від 13.03.2019 взяв на себе зобов`язання протягом десяти робочих днів з моменту отримання від бенефіціара - АТ «ЗФЗ» письмової вимоги, копії договору поставки та копії гарантії виконання, завіреної підписом та печаткою уповноваженої особи бенефіціара, сплатити останньому суму гарантійного платежу у випадку, зокрема, поставки товару не за обумовлений термін.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що постачальник за договором поставки виконав частину зобов`язання з поставки товару достроково, а частину зобов`язання з поставки товару з простроченням у 4 дні.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, листом № 621 від 01.07.2019 ПрАТ «Берті» повідомило позивача про аварійний вихід з ладу обладнання, у зв`язку з чим просило узгодити зміну строків поставки до 15.07.2019, однак, позивач на вказаний лист жодної відповіді не надав.

Станом на дату звернення позивача до відповідача з вимогою вих. №18-157 від 22.07.2019 зобов`язання з поставки товару були виконані у повному обсязі, що вказується самим позивачем у вимозі та позовній заяві.

Крім того, місцевим господарським судом враховано, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.01.2020 у справі № 908/3345/19, яке за даними Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 04.02.2020, встановлено, що згідно з договором поставки № 239 від 13.03.2019 за видатковими накладними №РН-0000222 від 06.06.2019 на суму 563 015,98 грн, №РН-0000276 від 10.07.2019 на суму 1 175 511,19 грн та №РН-0000284 від 15.07.2019 на суму 332 275,20 грн позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар, про що свідчать підписи уповноваженої особи на накладних.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що принципалом були порушені умови договору щодо поставки товару бенефіціару в обумовлений термін, що є гарантійним випадком за умовами гарантії виконання № ZAP278909542 від 31.05.2019 (поставка товару не за обумовлений термін).

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача про те, що одного лише факту наявності прострочення виконання основного зобов`язання (незалежно від періоду та обсягу простроченого зобов`язання) достатньо для заявлення бенефіціаром вимоги до гаранта про виплату відповідного забезпечення.

Разом з тим, за приписами ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Відповідно до підпункту 10 пункту 3 розділу І вищевказаного Положення належне представлення - представлення документів за гарантією/контргарантією, яке відповідає вимогам і умовам такої гарантії/контргарантії; вимогам правил, яким підпорядковується гарантія/контргарантія, а якщо немає відповідного положення в гарантії/контргарантії або правилах, - міжнародній стандартній практиці за гарантіями/контргарантіями.

Як було зазначено вище, у відповідності до Гарантії банк-гарант зобов`язався виплатити бенефіціару повну суму, що не перевищує гарантовану суму, протягом 10 робочих днів після отримання від бенефіціара: письмової вимоги, адресованої банку-гаранту, з посиланням на цю гарантію та на невиконання принципалом зобов`язань за договором поставки, підписаної уповноваженою особою бенефіціара; копії договору поставки; копії гарантії виконання, завіреної підписом та печаткою уповноваженої особи бенефіціара.

При цьому, сторони погодили, що всі вимоги за цією Гарантією мають бути надані до або на дату закінчення її дії на адресу офісу банку-гаранту (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4) не пізніше 28.07.2019 включно, або в цей же строк отримані банком-гарантом поштовим зв`язком, кур`єром або іншим способом, який дозволяє зафіксувати факт отримання банком-гарантом вищевказаних письмових вимог. У протилежному випадку банк-гарант звільняється від будь-яких зобов`язань за цією Гарантією.

Отже, з умов погодженої сторонами Гарантії та вищевказаних норм права вбачається, що обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, в порушення умов Гарантії, разом із вимогою вих. № 18-157 від 22.07.2019 позивачем не було надано гаранту документів, надання яких передбачено Гарантією, а саме, копії гарантії виконання, завіреної підписом та печаткою уповноваженої особи бенефіціара. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених процесуальних норм, позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що ним було надано відповідачеві документи, надання яких передбачено Гарантією.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про правомірність невиплати відповідачем коштів позивачеві за Гарантією, оскільки таке право гаранта визначене статтею 565 ЦК України та умовами Гарантії, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову АТ «ЗФЗ» до АТ «ПУМБ» про стягнення 200 000,00 грн.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 10.05.2018 у справі №904/4275/17, від 07.02.2018 у справі №910/8299/17, від 18.10.2018 у справі №910/21641/17, які, в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, має бути врахована при виборі і застосуванні норми права, а саме, ст. 565 ЦК України, до спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/14210/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «ЗФЗ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/14210/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №910/14210/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14210/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.06.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова