УХВАЛА

09 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 914/1283/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.,

розглядаючи у порядку письмово провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Львівобленерго"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2020 (колегія суддів: Дубник О.П. - головуючий, Бойко С.М., Матущак О.І.) та на рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2019 (суддя Рим Т.Я.) в частині розподілу судових витрат

за позовом Приватного акціонерного товариства "Львівобленерго"

до Комунального підприємства "Дрогобичводоканал" Дрогобицької міської ради Львівської області

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Звернувшись в суд з позовом, Приватне акціонерного товариства "Львівобленерго" (далі - позивач) просило стягнути з Комунального підприємства "Дрогобичводоканал" Дрогобицької міської ради Львівської області (далі - відповідач) 1 119 241,36 грн. заборгованості, 389 124,53 грн. пені, 115 556,11 грн. інфляційних нарахувань, 35323,24 грн. 3 % річних з підстав порушення відповідачем умов договору про постачання електричної енергії щодо обов`язку з оплати вартості поставленої йому активної електричної енергії.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.10.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто відповідача на користь позивача 1 119 241,36 грн основного боргу, 100 781,06 грн пені, 19 214,20 грн 3% річних, 27 069,36 грн інфляційних витрат, 20 506,30 грн витрат на оплату судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

2.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2020 рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій воно було оскаржено до апеляційного суду, залишено без змін.

2.3. Судові рішення з посиланням на статті 124 та 129 Господарського процесуального кодексу України мотивовані тим, що позивач у попередньому розрахунку судових витрат зазначив лише витрати на судовий збір у розмірі 25 779,29 грн, хоча на момент подання позову вже оплатив послуги з надання правничої допомоги, тобто вже знав розмір своїх судових витрат і на оплату судового збору і на оплату професійної правничої допомоги на час подання попереднього розрахунку, що надає можливість суду відмовити у відшкодуванні позивачу вказаних витрат.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Позивач у касаційній скарзі просить скасувати прийняті у справі рішення в частині відмови йому у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким вимоги про відшкодування йому втрат на професійну правничу допомогу в сумі 52 000 грн за розгляд в суді першої інстанції, 6 000 грн за перегляд справи в апеляційному суді, 8 400 грн за перегляд справи в касаційному порядку задовольнити.

Скарга мотивована тим, що суди не врахували правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та Великої палати Верховного Суду, викладений в додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, припустившись порушення норм матеріального та процесуального права і.

Так скаржник зазначає, що у справі №922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження їх обсягу та вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено чи тільки має бути сплачено. У справі №755/9215/15-ц Верховний Суд зазначив, що розмір витрат, які сторона сплатила чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач у справі подав заяву про визначення витрат на професійну правничу допомогу під час підготовчого засідання 30.07.2019, а судові дебати і винесення рішення судом першої інстанції відбулись 23.10.2019.

3.2. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, де просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін вказуючи, що суди вірно застосували норми процесуального закону і у відповідності до правового висновку, викладеного в постанові від 03.10.2019 Об`єднаної палати Верховного Суду у справі №922/445/19; позивач повинен був подати орієнтовний розрахунок судових витрат 04.07.2019, коли була подана позовна заява відповідно до положень статті 124 Господарського процесуального кодексу України. Проте клопотання про збільшення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, датоване 29.07.2019. При цьому в постанові від 12.11.2019 Великої Палати Верховного Суду у справі №904/4494/18 колегія суддів дійшла висновку про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, оскільки позивач разом з першою заявою по суті спору не подав попереднього розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести.

4. Мотивувальна частина

4.1. Переглядаючи у апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції своїх правових висновків у оскарженій частині дійшов входячи із того, що позивач на час подання позову, а саме - першої заяви по суті спору, не зазначив у ній про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

4.2. В касаційній скарзі позивач посилається на те, що судами не було враховано висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Разом з тим, у вказаній справі підставою оскарження судових рішень в частині розподілу судових витрат стало те, що суди не повністю відшкодували витрати позивача на професійну правничу допомогу, а обмежились лише його фактичними витрати на вказані послуги. Суд касаційної інстанції скасував судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині і задовольнив вимоги позивача щодо повного відшкодування йому вищезазначених витрат з висновком про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Відтак відносини у наведеній справі №922/445/19 і у справі, що розглядається, не є подібними.

4.3. В касаційній скарзі позивач посилається також на висновок, викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Проте вказана постанова стосується встановленого строку для подання доказів понесених судових витрат, а не заяви про попередній розрахунок очікуваних чи понесених судових витрат. При цьому у додатковій поставні у справі №755/9215/15-ц також не розглядалось питання розподілу судових витрат у разі не подання вчасно попереднього розрахунку судових витрат.

4.4. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Положеннями статті 287 ГПК України право касаційного оскарження обмежено виключно тими випадками, які передбачені у цій статті.

4.5. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.6. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження, а відповідно і на касаційний перегляд судових рішень, в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України.

4.7. Враховуючи викладене, оскільки зі змісту постанови суду апеляційної інстанції, про перегляд якої подано касаційну скаргу, та змісту судових рішень Верховного Суду, зазначених скаржником, не вбачається що правовідносини є подібними, касаційне провадження підлягає закриттю на підставі статті 296 ГПК України.

4.8. Сплачена відповідачем сума судового збору за подання касаційної скарги з урахуванням положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Львівобленерго" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2020 та на рішення Господарського суду Львівської області від 23.10.2019 у справі Господарського суду Львівської області №914/1283/19, закрити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов