ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2020 р. Справа№ 910/11788/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Суліма В.В.

Дідиченко М.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.12.2019

у справі №910/11788/19 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі"

про стягнення 119 788, 99 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (далі - відповідач) про стягнення 119 788, 99 грн., з яких: основного боргу - 5 900,44 грн., пені у розмірі 60 174, 71 грн., 3% річних у розмірі 10 469, 32 грн. та інфляційних втрат у сумі 43 244, 52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови Договору № 1602/1617-ТЕ-41 постачання природного газу від 23.09.2016 року в частині своєчасної оплати за переданий газ.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/11788/19 позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" основний борг у розмірі 5 900,44 грн., 3 % річних у розмірі 10 469,32 грн., інфляційні втрати у розмірі 43 244,52 грн, пеню у розмірі 30 087,35 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 438,50 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 5 900,44 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 10 469,32 грн. та інфляційних втрат у сумі 43 244,52 грн. Стосовно стягнення з відповідача нарахованої позивачем пені у сумі 60 174,71 грн суд першої інстанції зменшив розмір нарахованої позивачем пені до 30 087, 35 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/11788/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 30 087,36 грн скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, при ухваленні рішення місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 справу № 910/11788/19 передано для розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко О.Б., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. від розгляду справи №910/11788/19 задоволено, матеріали справи №910/11788/19 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2020 справу № 910/11788/19 передано для розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко О.Б., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/11788/19 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2020, після усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, поновлено Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/11788/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/11788/19, роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2020, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці до 25.04.2020, сформовано для розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі №910/11788/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Сулім В.В., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2020 прийнято справу №910/11788/19 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Дідиченко М.А.

Позиції учасників справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" не висловило своєї позиції щодо вимог і змісту апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надало.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

23.09.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вертон Технолоджі" (далі - споживач) укладено договір 1602/1617-ТЕ- 41 постачання природного газу (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 - 2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити цей газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до п. 4.1 договору кількість газу, яка постачається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживача.

У п. 5.2 договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 4 942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн.

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.4 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з матеріалами справи, на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 381 878,10 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу: від 31.10.2016 року на суму 156 165, 23 грн; від 30.11.2016 року на суму 541 445, 52 грн.; від 31.12.2016 на суму 684 267,35 грн.

Вказані акти підписанні та скріплені печатками сторін.

З урахуванням наведених обставин, у зв`язую з порушенням відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати за переданий газ позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 119 788, 99 грн., з яких: основного боргу - 5 900,44 грн., пені у розмірі 60 174, 71 грн., 3% річних у розмірі 10 469, 32 грн. та інфляційних втрат у сумі 43 244, 52 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом статті Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Згідно із статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 381 878,10 грн., натомість відповідач свої зобов`язання за договором виконав частково, факту наявності заборгованості у сумі 5 900,44 грн. відповідач не спростував.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 60 174,71 грн., 3% річних у розмірі 10 469, 32 грн. та інфляційні втрати у сумі 43 244, 52 грн.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку позивача по інфляційним втратам та періоди, за які заявлено інфляційне нарахування, погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі заявленому позивачем, а саме в сумі 43 244,52 грн.

Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 % річних, колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про його обґрунтованість, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме у розмірі 10 469,32 грн.

Разом із тим, позивачем також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 60 174,71 грн. за порушення відповідачем умов договору щодо строків оплати за поставлений газ.

Зокрема, пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Разом із тим, матеріали справи свідчать, що відповідач у відзиві на позов просить застосувати положення ст. 233 Господарського кодексу України до заявлених позовних вимог і зменшити пеню на 50 %.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам: наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром заборгованості, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вбачається, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши зазначені норми, колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Наведене відповідає усталеній позиції Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній при розгляді справ у подібних правовідносинах, з аналогічними предметом та підставами позову, позивачем у яких є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідні позиції Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах: від 05 квітня 2018 року у справі №925/1471/16; від 10 жовтня 2018 року у справі №923/1100/17; від 27 березня 2019 року у справі №912/1703/18.

Як вбачається зі змісту наявного у матеріалах справи відзиву на позов, відповідач заявив клопотання про зменшення розміру пені, яке обґрунтоване тим, що відповідач здійснює господарську діяльність з виробництва і постачання теплової енергії виключно адміністративно-житловому комплексу "Лазурний блюз", тобто виконує соціальну функцію щодо забезпечення тепла в оселях понад 600 київських родин. Також, відповідач зазначив, що іншої господарської діяльності не здійснює, отже єдиним джерелом надходження є кошти від споживачів послуг централізованого опалення, які сплачуються відповідно до встановлених тарифів.

Структура тарифу на послуги централізованого опалення, які надає відповідач, не передбачає витрат на виплату штрафних санкцій та інших втрат постачальника природного газу. Тарифи на вказані послуги є врегульованими відповідно до чинного законодавства. Так, згідно з п. 24 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" №869 від 01.06.2011, до складу інших операційних витрат не можуть включатися, зокрема суми визнаних штрафів, пені, неустойки.

Крім того, відповідач стверджував про збитковість підприємства, надавши як доказ копії фінансових звітів за 2015-2018 та квитанції про їх подання, з яких вбачається, що відповідач має збитки за вказані роки.

Таким чином, задовольняючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, нарахованої на прострочену заборгованість на підставі договору, суд першої інстанцій врахував, що відповідач не є фактичним споживачем газу, оскільки відповідно до договору газ використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Суд першої інстанції вірно встановив, що прострочення зобов`язання виникло внаслідок низького рівня оплати споживачами за фактично надані послуги та у зв`язку із скрутним фінансовим станом відповідача.

Крім того, судом першої інстанції враховано фінансовий стан позивача, який за результатами фінансової діяльності за 2015-2018 роки має збитки, однак враховано, що такий фінансовий стан виник не лише з дій відповідача, а й інших суб`єктів, з якими у позивача укладені договори.

З огляду на вказане вище, колегія суддів зазначає, що обставини, якими відповідач обґрунтовує клопотання про зменшення розміру пені, докази, долучені на підтвердження його майнового стану, соціальна значущість підприємства, з урахуванням інтересів обох сторін, причин невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, наслідків порушення зобов`язання, а також з огляду на те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основна сума боргу в сумі 5 900, 44 грн., 3 % річних у розмірі 10 469, 32 грн. та інфляційні втрати у сумі 43 244,52 грн., колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що в даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру нарахованої позивачем пені до 30 087,35 грн.

Натомість, позивачем на надано належних доказів неврахування судом першої інстанції майнового стану позивача, про що позивач стверджує в апеляційній скарзі.

Так, позивач в апеляційній скарзі наводить показники торгової дебіторської заборгованості, стверджує про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності, проте жодних належних доказів у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження своєї збитковості не надав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, дотримуючись принципів справедливості, розумності, а також збалансованості інтересів сторін, задовольнив клопотання відповідача та зменшив штрафні санкції на 50%.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання позивача на судову практику Верховного Суду, наведену ним в апеляційній скарзі, оскільки судові рішення у вказаних позивачем справах прийняті за інших фактичних обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2019 у справі №910/11788/19 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/11788/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.В. Сулім

М.А. Дідиченко