УХВАЛА

02 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/30/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Кушнір І. В., Могил С. К.

за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Компанії Калума Холдінгз Лімітед (Kalouma Holdings Limited)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 (головуючий суддя Чорногуз М. Г., судді Тарасенко К. В., Хрипун О. О.)

у справі № 910/30/19

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1) Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» і 2) Компанії Калума Холдінгз Лімітед (Kalouma Holdings Limited)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 - 1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб і 2) Національний банк України

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

(у судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Майстренко О.М., представник відповідача-2 - Лук`яненко О.Л., представник третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1-1 - Кузьмік Д.В.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Національне антикорупційне бюро України (далі - позивач, НАБУ) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - відповідач-1, АТ «Дельта Банк») та Компанії Калума Холдінгз Лімітед (Kalouma Holdings Limited) (далі - відповідач-2, Компанія) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.03.2013.

2. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний правочин укладений з порушенням вимог частини першої статті 203, частини третьої статті 228, статей 509, 510, 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пунктів 3.9, 3.16 Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Поставною Правління Національного банку України від 28.08.2001 № 368 (далі - Інструкція № 368) та не відповідає положенням частини першої статті 207 Господарського кодексу України, оскільки суперечить економічним інтересам держави, спрямований на підрив стабільності банківської системи.

Свою позицію позивач обґрунтовує положеннями Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» (далі - Закон) і тим, що ним в ході досудового розслідування виявлений договір відступлення права вимоги. Зазначене, надає йому право звертатись до суду із позовом про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2019 у справі № 910/30/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд прийшов до висновку про відсутність у НАБУ правових підстав для звернення до суду, оскільки Конституційний Суд України рішенням від 05.06.2019 у справі № 4-р(II)/2019 визнав неконституційним пункт 13 частини першої статті 17 Закону.

5. Місцевий господарський суд зазначив, що позивач не обґрунтував наявність у нього підслідності у розслідуванні злочину у кримінальному провадженні від 27.04.2016 № 0000119. Зокрема, позивач, відповідно до пунктів 1-3 частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, не надав до позову постанову прокурора про віднесення кримінального провадження до підслідності НАБУ та/або рішення директора НАБУ за погодженням прокурора спеціалізованої антикорупційної прокуратури про віднесення до підслідності НАБУ злочину.

6. Надавши оцінку підставам, з яких позивачем подано позов, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв`язку між оспорюваною угодою і виконанням НАБУ покладених на нього завдань та (або) обов`язків, визначених, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доведено підстав, встановлених законом, для звернення НАБУ з даним позовом до суду.

7. Разом із цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що не знайшло свого підтвердження посилання позивача на порушення пунктів 3.9, 3.16 Інструкції № 368 під час укладення договору відступлення права вимоги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

8. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2019 у справі № 910/30/19 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 29.03.2013, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та Компанією. Стягнуто судовий збір.

9. Апеляційний господарський суд не погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність у НАБУ правових підстав для звернення до суду з цим позовом і виходив з того, що відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 05.06.2019 у справі № 4-р(II)/2019 положення пункту 13 частини першої статті 17 Закону втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відтак, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що так як позов у цій справі подано 29.12.2018 (до визнання неконституційною норми пункту 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»), то НАБУ мало процесуальну дієздатність звертатися до суду з даним позовом.

10. Аргументуючи свою постанову, апеляційний господарський суд зазначив, що дослідження судом першої інстанції наявності причинно-наслідкового зв`язку між договором відступлення права вимоги та обставинами, які є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні від 27.04.2016 № 0000119, про віднесення кримінального провадження до підслідності НАБУ та/або рішення директора НАБУ за погодженням прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про віднесення кримінального провадження до підслідності НАБУ злочину є помилковими, оскільки вказані обставини не є предметом доказування у справі № 910/30/19.

11. Апеляційний господарський суд дійшов висновку, що договір відступлення права вимоги від 29.03.2013 порушує вимоги статей 602, 1046 ЦК України, пунктів 3.16, 3.17 Інструкції № 368, а також інтереси держави і суспільства щодо забезпечення стабільної діяльності банку і своєчасного виконання ним зобов`язань перед його вкладниками.

12. Разом із цим, апеляційний господарський суд з`ясував, що укладення договору відступлення права вимоги призвело до заміни інвестора у зобов`язанні за договором від 21.03.2013 № 1 про залучення коштів на умовах субординованого боргу, без згоди Національного банку України (далі- НБУ) та до зарахування зустрічних однорідних вимог, що є недопустимим у відповідності до пункту 5 частини першої статті 602 ЦК України, оскільки це передбачено договором та законом.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, висновки суду першої інстанції про відсутність порушення норм ЦК України та пункту 3.16. та пункту 3.17. Інструкції № 368 є безпідставними.

13. На думку суду апеляційної інстанції, фактично укладенням договору відступлення права вимоги від 29.03.2013 сторони нівелюють умови укладеного між ними 21.03.2013 договору № 1 про залучення коштів на умовах субординованого боргу, згідно якого строк повернення грошових коштів наступав би 21.03.2023.

14. Окрім цього, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що положення пункту 3.12. Інструкції № 368 підлягають застосуванню до правовідносин, що склались між АТ «Дельта Банк» та Компанією Калума Холдінгз Лімітед (Kalouma Holdings Limited), оскільки укладення спірного договору має на меті дострокове повернення коштів за договором від 21.03.2013 № 1 про залучення коштів на умовах субординованого боргу без погодження з Національним банком України, що суперечить вимогам пункту 4 частини третьої статті 30 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III, Інструкції № 368 та умов укладеного договору № 1.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15. Компанія Калума Холдінгз Лімітед (Kalouma Holdings Limited), не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019, звернулась із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції у повному обсязі, рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2019 у справі № 910/30/19 залишити в силі. Одним із доводів касаційної скарги є, зокрема, відсутність у НАБУ повноважень на звернення до суду з позовом про визнання спірного договору недійсним у зв`язку з визнанням неконституційним пункту 13 частини першої статті 17 Закону.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо дії рішень Конституційного Суду України у часі

16. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

17. Аналогічне положення закріплено у статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України".

18. Рішенням Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 13 частини першої статті 17 Закону, відповідно до якого Національному антикорупційному бюро надається право "за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України".

19. Із пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 убачається, що положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

20. Таким чином, оскільки пункт 13 частини 1 статті 17 Закону втратив чинність з 05.06.2019, проте, як зазначалося у пункті 9 цієї ухвали, із даним позовом позивач звернувся до суду 29.12.2018 (відповідно до штампу відділення поштового зв`язку на конверті), позивач мав процесуальну дієздатність звертатися до суду, коли вищезазначений пункт був чинним. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/4473/17, від 30.07.2019 у справі № 910/5785/18, від 01.08.2019 у справі № 910/10324/18, від 04.09.2019 у справі № 904/8354/16, від 01.10.2019 у справі № 910/8287/18, від 04.12.2019 у справі № 910/18439/17, від 13.01.2020 у справі № 908/2436/18, від 21.01.2020 у справі № 910/114/19.

21. У всіх цих справах Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду на підставі положень статті 152 Конституції України і статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" застосував норму закону, яка була визнана неконституційною, щодо відносин, які виникли до ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України. Колегія суддів з такими висновками погоджується і не вбачає підстав для відступу від них.

22. Разом з тим, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/9278/16-ц міститься такий правовий висновок:

«Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У частині другій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа) закріплено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення.

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості. Конституційний Суд України зазначив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

З урахуванням викладеного Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду вважає, що враховуючи гарантії, закріплені у статтях 55, 129, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 ЦПК України, дії державного виконавця щодо повернення без виконання з мотивів несплати авансового внеску судового наказу від 19 липня 2016 року у справі № 638/9278/16-ц [повідомлення від 27.03.2017], не можуть вважатись правомірними».

23. Таким чином, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду по-іншому застосовує норми статті 152 Конституції України і статті 91 Закону України Закону України "Про Конституційний Суд України", оскільки визнає неправомірними дії органу держаної влади, вчинені на підставі чинної (на момент таких дій) норми закону, яка була визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України, у зв`язку з її подальшим визнанням неконституційною (тобто, не застосовує таку норму закону щодо відносин, які виникли до ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України).

24. Колегія суддів з таким висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо надання зворотної сили рішенням Конституційного Суду України (застосуванням статті 152 Конституції України і статті 91 Закону України Закону України "Про Конституційний Суд України") не погоджується і вважає за необхідне від нього відступити з огляду на викладене у пунктах 16-21 цієї ухвали.

25. Відповідно до частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Щодо дії Закону у часі

26. Як зазначалося у пунктах 1-2 цієї ухвали, предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.03.2013. Свої вимоги позивач обґрунтовує, зокрема, посиланнями на положення Закону, який набрав чинності 25.01.2015. Позов, як зазначалося у пунктах 9 і 20 цієї ухвали, подано 29.12.2018.

27. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції [про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція)] полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Крім того, принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, закладений в усіх статтях Конвенції. Принцип законності також передбачає певну якість застосовних положень національного законодавства. У зв`язку з цим слід зазначити, що коли мова йде про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вказує на ту саму ідею, що й Конвенція будь-де у тексті при використанні цього терміну. З цього випливає, що правові норми, на яких ґрунтується втручання, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними в їх застосуванні. Зокрема, норма є "передбачуваною", коли вона забезпечує певний рівень захисту від свавільного втручання органів державної влади (рішення у справі "Лекіч проти Словаччини" (Lekiж v. Slovenia), заява № 36480/07, пункт 94-95, від 14 лютого 2017 року). Верховенство права засноване на правовій визначеності.

28. На думку колегії суддів, сформульоване у пункті 13 частини першої статті 17 Закону право "за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України", не є достатньо чітким, оскільки законом прямо не визначено відповідні підстави, а також не обмежено строк, протягом якого НАБУ мало право оспорювати в судовому порядку угоди, що були укладені задовго до створення такого органу і надання йому такого права Законом.

29. Фактично у цій частині може мати місце зворотня дію закону, оскільки відповідна норма може тлумачитися як така, якою НАБУ надано право визнавати недійсними договори, що були укладені до 25.01.2015, тобто, до дня набрання чинності Законом.

30. Апеляційний господарський суд у цій справі застосував положення Закону зі зворотною дією в часі щодо подій, які відбулися майже за два роки до набрання чинності цим Законом, а позов у справі поданий взагалі через п`ять з половиною років після укладення відповідних угод.

31. Суд вважає, що таке застосування положень Закону (без встановлення та обмеження конкретного строку (періоду), протягом якого НАБУ може ініціювати судовий розгляд справ про визнання недійсними договорів, що укладені до набрання чинності цим Законом) може порушувати принцип юридичної визначеності (окрім цього, може бути несумісним з нормами законодавства щодо позовної давності). Така юридична невизначеність може призвести до того, що предметом судового перегляду за позовами НАБУ можуть бути договори, що були укладені задовго до створення такого органу і надання йому такого права Законом.

32. У зв`язку з цим, у колегії суддів є сумніви щодо того, чи відповідатиме таке втручання відповідно до можливого рішення про задоволення позову вимогам законності відповідно до Конвенції.

33. Разом з тим, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 04.12.2019 у справі № 910/18439/17 і від 13.01.2020 у справі № 908/2436/18 по-іншому застосовують пункт 13 частини першої статті 17 Закону, розповсюджуючи його дію на правовідносини, які існували до набрання ним чинності.

34. Так у справі № 910/18439/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, направляючи справу на новий розгляд (для дослідження доказів і встановлення обставин, які б підтвердили доводи учасників справи про незаконність спірних правочинів чи про відсутність підстав для визнання їх недійсними), не піддав сумніву право НАБУ оспорювати договори, які були укладені у 2011 році.

35. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 залишені без змін судові рішення місцевого та апеляційного господарського судів, якими позов НАБУ про визнання недійсним договору позики від 20.07.2012 задоволено.

36. Колегія суддів із зазначеними висновками щодо застосування пункту 13 частини першої статті 17 Закону не погоджується і вважає за необхідне від них відступити з огляду на викладене у пунктах 26-32 цієї ухвали.

37. Відповідно до частин першої і другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

38. З огляду на наявність інших передбачених частинами третьою (пункти 16-25 вище) і п`ятою (пункти 39-50 нижче) статті 302 ГПК України підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду питання щодо відступу від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі № 910/18439/17 і від 13.01.2020 у справі № 908/2436/18, також передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо ознак виключної правової проблеми

39. Відповідно до статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

40. Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

41. Під час передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. За якісним критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 12.08.2019 року у справі № 175/3057/17-к). Подібні за змістом висновки містяться в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 638/11484/17 і від 30.10.2018 у справі № 757/172/16-ц).

42. Окрім наміру відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах з мотивів, викладених вище (пункти 16-38 цієї ухвали), колегія суддів вважає, що обидва порушені у попередніх розділах цієї ухвали питання ((і) застосування норми закону, яка була визнана неконституційною, щодо відносин, які виникли до ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України; (іі) застосування норм Закону щодо правовідносин, які виникли раніше набрання чинності цим Законом, зокрема, в контексті відповідності такого застосування практиці Європейського суду з прав людини) мають ознаки виключної правової проблеми.

43. Щодо кількісного критерію, то як вбачається, зокрема, з пункту 20 цієї ухвали (у цьому пункті зазначені далеко не усі справи за позовами НАБУ про визнання недійсними угод), вказана проблема наявна у невизначеній кількості справ. Надходження цієї справи на розгляд Верховного Суду підтверджує, що не всі такі справи вже вирішені. Стосовно дії рішень Конституційного Суду України у часі, то фактично кожне існуюче і майбутнє рішення Конституційного Суду України може мати наслідком виникнення подібних ситуацій (в цій частині визначення конкретної кількості таких справ взагалі не вбачається можливим).

44. Щодо якісного критерію, то описані у попередніх розділах цієї ухвали питання зачіпають фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи.

45. Так, наслідки неконституційності закону в часовому вимірі стосуються, зокрема, правильного застосування безпосередньо норм Конституції України, а як свідчить викладене у пунктах 16-25 цієї ухвали, практика їх застосування різниться. Більше того, означена проблема є «міжюрисдикціною», оскільки очевидним є те, що вона виникає не тільки у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (підтвердженням цього є, зокрема, викладене у пунктах 22-23 цієї ухвали).

46. Право / «уповноваження» / можливість державного правоохоронного органу оспорювати угоди, які були укладені до його створення (за наявності іншого органу (прокуратури), який наділявся законодавством такими повноваженнями на момент укладення таких угод), як зазначалося у пунктах 26-38 цієї ухвали, на думку Суду, може безпосередньо зачіпати принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, закладений в усіх статтях Конвенції.

47. На думку колегії суддів, закріплені законодавством умови та випадки (із наступним визнанням цих положень неконституційними), коли НАБУ має право (у часовому вимірі) ініціювати спори про визнання угод недійсними, не можна назвати виключним випадком, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні.

48. Наведене у цьому розділі ухвали підтверджує, що справа містить виключні правові проблеми.

49. Вирішення Великою Палатою Верховного Суду поставлених у цій справі правових проблем сприятиме забезпеченню розвитку права та формуванню єдиної правозастосовчої практики, дотриманню принципу верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, та принципу пропорційності, тобто, розумного балансу між приватними й публічними інтересами.

50. Ініціюючи розв`язання зазначених виключних правових проблем, колегія суддів також бере до уваги, що в ситуації, яка допускає множинне тлумачення, потребується відступ від попередніх правових позицій суду касаційної інстанції (різних юрисдикцій).

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

51. Згідно з частиною четвертою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

52. На підставі викладеного та з огляду на положення частин третьої та п`ятої статті 302 ГПК України, а також відповідні мотиви і обґрунтування, викладені у цій ухвалі (пункти 16-50), колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 910/30/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 300, 301, 302, 303 ГПК України, Cуд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/30/19 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді І. В. Кушнір

С. К. Могил