ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2020 р. Справа №909/1240/19 (909/1076/19)

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий - суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" №14/4-2227-20 від 02.04.2020 (вх.ЗАГС №01-05/1411/20, №01-05/1412/20 від 13.04.2020)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 (повний текст складено 16.03.2020, суддя В.В.Михайлишин)

та на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020

у справі № 909/1240/19(909/1076/19)

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія"

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: адвокат Вацовська М.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 у справі №909/1240/19(909/1076/19) закрито провадження в частині стягнення з ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" 290 848, 80 грн. основного боргу; позов задоволено частково, стягнуто з ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 2 059 553, 25 гривень - пені, 542 012, 34 гривень - трьох відсотків річних, 2 338 394, 04 гривень - інфляційних втрат, а також 104 992, 69 гривень - судового збору; відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ "НАК "Нафтогаз України" до ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" про стягнення 5 148 479, 24 гривень основного боргу та 2 059 553, 25 гривень пені; судовий збір у розмірі 77 227, 19 гривень залишено за позивачем.

Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 у справі №909/1240/19(909/1076/19) заяву директора ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" Мельника С.П. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково; стягнуто з АТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" 5 085, 76 гривень та відмовлено в частині стягнення 6 914, 24 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями скаржник звернувся до суду апеляційної інстанції через місцевий господарський суд зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 2 059 553,25 грн. пені та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а також скасувати додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 в частині стягнення з АТ "НАК "Нафтогаз України" витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарським судом Івано-Франківської області від 04.03.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 2 059 553,25 грн. пені є таким, що прийняте із невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи. Відповідач (боржник) в момент підписання договору погодився з тим що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов Договору. Тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за будь-яких обставин.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2020 справу №909/1240/19(909/1076/19) передано до розгляду колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії - Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" №14/4-2227-20 від 02.04.2020 (вх.ЗАГС. №01-05/1411/20, №01-05/1412/20 від 13.04.2020) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 та на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 у справі № 909/1240/19(909/1076/19) - залишено без руху та надано строк усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки.

04.05.2020 від скаржника на адресу суду поступила заява про усунення недоліків апеляційної скарги з додатками, а саме: оригіналом платіжного доручення про сплату судового збору та копії довіреності представника та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.05.2020 відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду на 03.06.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.05.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про розгляд справи № 909/1240/19 (909/1076/19) в режимі відеоконференції 03.06.2020.

29.05.2020 на адресу суду від відповідача (ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія") надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 без змін, а судові витрати покласти на позивача (Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України").

В судове засідання 03.06.2020 представник скаржника не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи .

Представник відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" в судовому засіданні 03.06.2020 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечила, надавши суду пояснення щодо доводів апеляційної скарги та заявила про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду зазначає, що неявка в судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" про стягнення заборгованості в сумі 12 438 840,93 грн., у тому числі: основний борг у сумі 5 439 328,04грн., пеня в сумі 4 119 106, 50грн., три проценти річних у сумі 542 012, 34грн., інфляційні втрати у сумі 2 338 394,04грн.

Позов обґрунтовано тим, що неналежне виконання відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014 № 1619/15-БО-15 у частині своєчасної оплати вартості товару, внаслідок чого, на підставі пункту 7.2. договору та статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував відповідачу пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 32 706 590,34 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу за січень-квітень 2015 року, жовтень-грудень 2015 року. Однак, відповідач в порушення умов договору неналежним чином, несвоєчасно оплатив поставлений йому газ. Як стверджує позивач сума простроченого та несплаченого основного договору відповідача перед позивачем за договором складає 5 439 328,04 грн.

Відповідач, заперечуючи позов, вказував, що станом на 31.10.2019 заборгованість перед позивачем згідно договору становить 2 811 538, 62 грн. а отже рівень розрахунку згідно договору на момент звернення позивача до суду становить 91 % від загальної суми зобов`язань, тобто Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" не мало наміру уникати оплати, просто в силу певних об`єктивних обставин не здійснив оплату відповідно до термінів, передбачених договором, просив відмовити в задоволенні позову та зменшити розмір нарахованої пені на 50 %, керуючись ч.1 ст.233 Господарського кодексу України та ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (згідно з договором - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" (згідно з договором - покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1619/15-БО-15 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п. 1.1. договору). У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2. договору).

30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VII від 03.11.2016.

На виконання вимог Закону 18.09.2019 між НАК "Нафтогаз України" та ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" укладено договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний боржником для виробництва теплової і електричної енергії, надання послуг з опалення та постачання гарячої води, що виникла у боржника перед кредитором станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016, згідно з договором купівлі-продажу (постачання) природного газу від 31.12.2014 № 1619/15-БО-15, в якому сума заборгованості складає 2 908 488, 22 грн., що підтверджується актом звіряння розрахунків від 18.09.2019 №84/4/1730-РЗ.

Відповідно до п.3.3 Договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Договором, а саме п.6.1, встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природній газ на загальну суму 32 706 590, 34 гривень (січень - грудень 2015 року), що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 на суму 6 476 866, 97 гривень, від 28.02.2015 на суму 5 413 907, 52 гривень, від 31.03.2015 на суму 5 615 818, 62 гривень, від 30.04.2015 на суму 1 846 298, 95 гривень, від 31.10.2015 на суму 1 721 469, 60 гривень, від 30.11.2015 на суму 4 374 909, 75 гривень, від 31.12.2015 на суму 7 257 318, 93 гривень

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не виконав у встановлений договором строк зобов`язання з оплати природного газу, а відтак НАК "Нафтогаз України" нараховано ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" пеню три % річних та інфляційні витрати.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1. та п.6.6 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За прострочення сплати основного боргу за поставлений природний газ, позивач нарахував відповідачу 4 119 106,50 грн. пені, яку просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем також нараховано відповідачу три проценти річних від простроченої суми у розмірі 542 012,34 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 338 394,04 грн.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з умов договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. Договору).

Однак, всупереч умовам договору, споживачем отриманий газ оплачено несвоєчасно, що підтверджується банківськими виписками про рух коштів по рахунках позивача та не заперечується сторонами.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем було вірно нараховано відповідачу три проценти річних від простроченої суми у розмірі 542 012,34 грн. та 2 338 394,04 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1. та п. 6.6. договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За прострочення сплати основного боргу за поставлений природний газ, позивачем нараховано відповідачу 2 059 553,25 грн. пені.

Отже, місцевий господарський суд вірно встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Водночас, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 100% місцевий господарський суд з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги відсутність доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, дійшов до висновку про зменшення не на 100%, а на 50% розміру пені, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, до 2 059 553,25 грн.

Клопотання відповідача про зменшення розміру пені, було мотивоване наступним. Для врегулювання проблеми неплатоспроможності бюджетних установ було затверджено постанову КМУ від 18.06.2014 р. № 217 "Про порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу". У встановлених нормативах розподілу грошей, затверджених постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг залишок коштів, які отримує підприємство після перерозподілу, повинен бути направлений підприємством на виплату заробітної плати робітникам та на підтримання технологічного процесу виробництва теплової енергії, і в жодному з пунктів розподілу грошей не передбачається виплата пені, штрафних санкцій та інших нарахувань на суму заборгованості за отриманий природний газ. Виходячи з цього підприємство не в змозі самостійно проводити будь-які перерахування на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України". До того ж у нього відсутні на це кошти, так як ті кошти, що залишаються у підприємства настільки мізерні, що примусове стягнення за рахунок цих грошей буде відбуватися тривалий час та може зруйнувати і без того нестабільну господарську діяльність підприємства.

12.07.2017 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України прийнято рішення про включення ТзОВ"Станіславська теплоенергетична компанія" до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, яке оформлене наказом №173.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що зазначені критерії дотримані судом першої інстанції при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 100 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зменшуючи розмір штрафних санкцій не врахував інтересів позивача.

Також місцевий господарський суд при розподілі судових витрат вірно застосував п.2 ч.1 ст.129 ГПК України із врахуванням п.4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", відповідно до якого у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення в частині зменшення розміру пені слід залишити без змін.

Щодо ухвалення додаткового рішення Господарським судом Івано-Франківської області від 16.03.2020 скаржник із додатковим рішенням не погоджується, вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить що розмір гонорару визначений стороною та його адвокатом є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та не є співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, а відтак додаткове рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, при ухваленні додаткового рішення , колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги в цій частині не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване додаткове рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 у справі №909/1240/19(909/1076/19) заяву директора ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" Мельника С.П. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково; стягнуто з АТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ТзОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" 5 085, 76 гривень та відмовлено в частині стягнення 6 914, 24 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська теплоенергетична компанія" Мельник С. П. звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із заявою про відшкодування судових витрат у цій справі, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000, 00 гривень.

Представник позивача Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не заперечив проти даної заяви про зменшення витрат відповідача на оплату правничої допомоги .

При ухваленні додаткового рішення місцевий господарський суд, врахував співмірність витрат відповідача на правову допомогу із складністю справи, наданими адвокатським об`єднанням послугами, часом, витраченим на надання послуг (в тому числі представництво інтересів відповідача в суді ), та дійшов висновків про те, що до відшкодування відповідачу за рахунок позивача підлягають витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 5 085,76 грн., а в задоволенні решти заявленої до стягнення суми витрат в розмірі 6 914,24 грн. слід відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присудженні з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обгрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої винесено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару визначений стороною та його адвокатом є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не є співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Скаржник вважає, стягнута сума витрат є необґрунтованою, оскільки існує чисельна кількість судових рішень, розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень щодо застосування ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України щодо зменшення заявленої до стягнення пені та підстав такого зменшення, зазначене свідчить, що такі витрати відповідача не були необхідними, що не узгоджується із ст.126 ГПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечує доводи, викладені в апеляційній скарзі, наступним. Відповідач при поданні відзиву на позовну заяву подав до Господарського суду Івано-Франківської області попередній розрахунок суми судових витрат, які очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи. В судовому засіданні 04.03.2020 представник відповідача усно заявив про намір подати до суду заяву про відшкодування судових витрат. Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач не надав жодних заперечень проти заяви та не клопотав про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, було додано: Договір про надання професійної правничої допомоги від 02.01.2019 № ДГ-0000001, Додатковий правочин від 10.10.2019 до вказаного Договору про надання професійної правничої допомоги, Договір про надання професійної правничої допомоги від 02.01.2020 № ДГ-0000002, Додатковий правочин від 02.01.2020 до Договору про надання професійної правничої допомоги від 02.01.2020 № ДГ-0000002, акт приймання-передачі послуг від 05.03.2020 за Договором про надання професійної правничої допомоги від 02.01.2020 № ДГ-0000002, акт приймання - передачі послуг від 19.12.2019 за Договором про надання професійної правничої допомоги від 02.01.2019 № ДГ-0000001, платіжні доручення від 19.12.2019 № 10376 на суму 8 000, 00 гривень, від 05.03.2020 № 10895 на суму 4 000, 00 гривень.

Стаття 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п.2 ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Згідно ч.2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Враховуючи наведені норми законодавства, взявши до уваги обсяг позовної заяви та предмет позову, відсутність клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про співмірність витрат відповідача на правову допомогу із складністю справи, наданими адвокатським об`єднанням послугами, часом, витраченим на надання послуг, та обґрунтованість заявлених відповідачем до відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 5 085,76 грн., стягнутих пропорційно розміру задоволених позовних вимог без врахування розміру зменшення пені.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване додаткове рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.В задоволенні вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" №14/4-2227-20 від 02.04.2020 (вх.ЗАГС №01-05/1411/20, №01-05/1412/20 від 13.04.2020) - відмовити.

2.Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2020 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.03.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19) - залишити без змін.

3.Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи №909/1240/19 (909/1076/19) повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 11.06.2020.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.