ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/82/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2, м.Харків в інтересах держави, в особі Міністерства розвитку громад та територій України, м.Київ
до 1. Головного територіального управління юстиції у Харківський обл., м.Харків , 2. Державного підприємства "СЕТАМ", м.Київ , 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалт-Буд 2011", м.Харків , 4. Фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича, м.Харків треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: - 1) Український державний науково-дослідний інститут проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища "Укрводгео", м.Харків, - 2) Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Прядко Олеся Сергіївна, м.Харків, - 3) Державний реєстратор Комунального підприємства "Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості" Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинський Олег Михайлович, с.Протопопівка, - 4) Товариство з обмеженою відповідальністю "Агентство нерухомості "РЕСТРІЕЛТ", м.Харків
про визнання недійсними торгів, свідоцтва про право власності; скасування рішень; повернення майна
за участю представників:

прокурора - Горгуль Н.В. (посвідчення №036152 від 29.10.2015 року);

позивача - не з`явився;

відповідача-1 - Бойченко В.В. (довіреність №15/дв від 11.01.2020 року);

відповідача-2 - не з`явився;

відповідача-3 - Мица Ю.В. (адвокат, ордер АХ №1006885 від 11.02.2020 року);

відповідача-4 - не з`явився;

3-тї особи - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України до 1) Головного територіального управління юстиції у Харківський області 2) ДП "СЕТАМ", 3) ТОВ "Консалт-Буд 2011", 4)ФОП Мігунова Володимира Івановича, в якому прокурор з урахуванням подальшої зміни предмета позову, просить суд: визнати недійсними електронні торги щодо продажу частини нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , проведені 06.01.2017 державним підприємством "Сетам" () та оформлені протоколом проведення електронних торгів №230798 від 24.01.2017; визнати недійсним свідоцтво про право власності №207 від 17.02.2017, видане Товариству з обмеженою відповідальністю "КОНСАЛТ-БУД 2011" приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною; скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесі Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34670644 від 07.04.2017; скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості" Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40083589 від 13.03.2018; скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості" Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40084930 від 13.03.2018; витребувати у фізичної особи - підприємця Мігунова Володимира Івановича (код НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України () нежитлові приміщення підвалу №№112-132, 134-143 загальною площею 1154,5 кв.м.; 1-го поверху №№1-19 загальною площею 1035,9 кв.м.; частину приміщення 1-го поверху №20 загальною площею 70,8 кв.м.; 2-го поверху №№26-66 загальною площею 1208,1 кв.м.; 3-го поверху №№67-111 загальною площею 1226,0 кв.м. в літ. "А-2" за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши фізичну особу-підприємця Мігунова Володимира Івановича передати вказані приміщення за актом приймання-передачі державі в особі Міністерства розвитку громад та територій України.

Позов розглядається з урахуванням заяви про зміну предмету позову, прийнятої ухвалою суду від 19.03.2020 року до розгляду.

Ухвалою суду від 21.01.2020 року відкрито провадження у справі №922/82/20 в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.03.2020 року продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі №922/82/20.

Підготовче засідання неодноразово відкладалося, у зв`язку з карантином.

Розгляд справи по суті розпочато 13.05.2020 року.

Учасниками справи надано до суду наступні документи:

- відзив ДП "Сетам" (відповідача-2) про відмову в задоволенні позову та про розгляд справи за відсутності представника відповідача-2 (т.2 а.с.2-6);

- відповідь позивача на відзив відповідача-2 - ДП "Сетам" (т.2 а.с.98-104) про задоволення позову та розгляд справи за відсутності представника позивача;

- відзив ТОВ "Консалт-Буд 2011" (відповідача-3) про відмову в задоволенні позову (т.2 а.с.107-119);

- відповідь прокурора на відзив відповдача-3 (т.2 а.с.213-223);

- заперечення відповідача-3 на відповідь прокурора на відзив (т.3 а.с.17-23);

- заява прокурора про зміну предмета позову (т.3 а.с.47);

- відповідь позивача на відзив відповідача-3 (т.3, вх.№7892 від 30.03.20).

- клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності.

Надані сторонами документи судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи.

Позивач, відповідачі-2,4, треті особи в судове засідання 02.06.2020 року не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Прокурор, відповідачі-1,3 в судове засідання 02.06.2020 року з`явилися, підтримали свої позиції по справі, викладені у поданих до суду заявах по суті справи та висловлені раніше в судових засіданнях в підготовчому провадженні та під час розгляду справи по суті.

Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно 33396285, виданого 10.02.2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції у Харківській області, Державі Україна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (правонаступником якого є позивач у справі) належало право власності на об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 01, який був розташований по вулиці Шевченка, 6 у місті Харкові й складався з нежитлових будівель літ. А-2 загальною площею 4 905,0 кв.м., літ. «Б-1» загальною площею 104,2 кв.м., літ. «В-1» загальною площею 111,2 кв.м., літ. «Г-1» загальною площею 11,4 кв.м., літ. «Д-1» загальною площею 28,6 кв.м., літ. «Е-1» загальною площею 124,5 кв.м., літ. «Ж-1» загальною площею 140,9 кв.м., літ. «З-1» загальною площею 144,0 кв.м., літ. «К-1» загальною площею 269,6 кв.м., літ. «Л-1» загальною площею 108,8 кв.м. Право власності Держави Україна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на вказаний об`єкт нерухомості було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 лютого 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції у Харківській області, номер запису про право власності: 8672824. Зазначений об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 01, який був розташований по вулиці Шевченка, 6 у місті Харкові, був закріплений за УДНДІ «Укрводгео» (третя особа-1) на праві господарського відання.

У подальшому 06 січня 2017 року Державним підприємством «СЕТАМ» (відповідач-2) Міністерства юстиції України було проведено електронні торги, переможцем яких стало ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3). Результат вказаних торгів було оформлено протоколом проведення електронних торгів №230798. Зазначені електронні торги було проведено в межах здійснення зведеного виконавчого провадження №18535583 (Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області; державний виконавець Бойченко В.В.). 26 січня 2017 року за результатами проведених Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України 06 січня 2017 року електронних торгів, результат яких оформлено протоколом проведення електронних торгів №230798, було складено Акт про проведені електронні торги, затверджений керівником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до вказаного Акту про проведені електронні торги від 26.01.2017 року ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) є переможцем електронних торгів з реалізації майна, а саме: частини нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: м . Харків, вул. Шевченка, буд. № 6 , що складається з: приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№ 1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщень 2-го поверху №№26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщень 3-го поверху №№ 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.

17 лютого 2017 року на підставі вищевказаного Акту про проведені електронні торги від 26.01.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. (третя особа-2) в порядку статті 72 Закону України «Про нотаріат» видано ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) за р.н.207. Відповідно до зазначеного Свідоцтва Товариству з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» (, місцезнаходження юридичної особи: 61103, Харківська область, місто Харків, вул.Дерев`янка, буд.16-А) належить на праві власності майно, що складається з: частини нежитлової будівлі літ. «А-2», що складається з приміщення підвалу №№112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщення 1-го поверху №№1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частина приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№67-111, загальною площею 1226,0кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбане Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» за 4000000 (чотири мільйона) гривень 01 копійок, що раніше належало на праві власності Державі Україна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та на праві господарського відання Українському державному науково-дослідному інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно 33396285, виданого 10 лютого 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції у Харківській області.

У подальшому на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2017 року у справі №820/779/17 право власності ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) на придбане на спірних електронних торгах нерухоме майно було зареєстроване відповідно до рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. (третя особа-2) від 30.03.2017 року №34550776.

За договором міни нерухомого майна від 07.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Прядко О.С. за р.н.467, спірне нерухоме майно було передано ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) у власність фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича (відповідач-4), право власності якого на відповідне нерухоме майно (частку у праві власності на нерухоме майно) зареєстроване 07.04.2017 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №84538808 від 07.04.2017 року. Реєстраційний номер зазначеного об`єкта нерухомого майна - 01.

Відповідно до рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017 року у справі №922/3711/17 здійснено поділ об`єкта нерухомості з реєстраційним номером 01, що складається з нежитлових будівель: літ. «А-2» загальною площею 4905,0 кв.м, літ. «Б-1» заг. площею 104,2 кв.м, літ. «В-1» заг. площею 111,2кв.м, літ «Г-1» заг. площею 11,4 кв.м, літ. «Д-1» заг. площею 28,6 кв.м, літ. «Е-1» заг. площею 124,5 кв.м, літ. «Ж-1» заг. площею 140,9 кв.м, літ. «З-1» заг. площею 144,0 кв.м, літ. «К-1» заг. площею 269,6 кв.м, літ. «Л-1» заг. площею 108,8 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6 (шість), на такі об`єкти нерухомого майна:

- об`єкт нерухомого майна у складі частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м.Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5кв.м.; приміщень 1-го поверху №№1-19, загальною площею 1035,9кв.м.; частини приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.;

- об`єкт нерухомого майна у складі: частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м.Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№133, 144 загальною площею 55,2 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху № 20 загальною площею 48,0 кв.м. та приміщень першого поверху №№ 21-25 загальною площею 127,2 кв.м., та нежитлових будівель літ. «Б-1» заг. площею 104,2 кв.м, літ. «В-1» заг. площею 111,2 кв.м, літ «Г-1» заг. площею 11,4кв.м, літ. «Д-1» заг. площею 28,6 кв.м, літ. «Е-1» заг. площею 124,5 кв.м, літ. «З-1» заг. площею 144,0 кв.м, літ. «К-1» заг. площею 269,6 кв.м, літ. «Л-1» заг. площею 108,8 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область АДРЕСА_1 (шість);

- об`єкт нерухомого майна у складі нежитлової будівлі літ. «Ж-1» заг. площею 140,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( шість ).

Також, рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2017 року у справі №922/3711/17 визнано право власності фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича на об`єкт нерухомого майна у складі частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м. Харків, вулиця Шевченка, будинок №6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№ 1-19, загальною площею 1035,9кв.м.; частини приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№ 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.

На підставі вказаного рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017 року у справі № 922/3711/17, а також постановлених господарським судом Харківської області в межах справи №922/3711/19 ухвал від 20.02.2018 року про роз`яснення рішення суду та від 28.02.2018 року про встановлення порядку виконання рішення суду вчинено, зокрема, наступні реєстраційні дії:

- відповідно до рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості» Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40083589 зареєстровано право власності фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 у складі частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м.Харків, вулиця Шевченка, будинок №6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.;

- відповідно до рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості» Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40084930 погашено право власності на поділений об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 01, що складався з нежитлових будівель: літ. «А-2» заг. площею 4905,0 кв.м, літ. «Б-1» заг. площею 104,2 кв.м, літ. «В-1» заг. площею 111,2 кв.м, літ «Г-1» заг. площею 11,4 кв.м, літ. «Д-1» заг. площею 28,6 кв.м, літ. «Е-1» заг. площею 124,5 кв.м, літ. «Ж-1» заг. площею 140,9 кв.м, літ. «З-1» заг. площею 144,0 кв.м, літ. «К-1» заг. площею 269,6 кв.м, літ. «Л-1» заг. площею 108,8 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( шість ).

Відомості про вказані реєстраційні дії на підставі зазначених рішень державного реєстратора внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.03.2018 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 650 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Порядок реалізації арештованого майна регулюється, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження» і Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 року.

Відповідно до абз.12 п.1 Порядку реалізації арештованого майна електронні торги - це продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів, що передбачено п.4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна. Відповідно до п.8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна, документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. Отже, складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, відтак, аукціон є правочином.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.4 ст.656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Враховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до договорів купівлі-продажу, то така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених ч.ч.1- 3 та ч.ч. 5, 6 ст.203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (ч.1 ст.215 ЦК України).

Для застосування наслідків недотримання установлених чч.1-3 та чч.5, 6 ст.203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства (ч.1 ст.215 цього Кодексу), при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, по-перше, чи мало місце порушення вимог порядку проведення торгів з продажу арештованого майна та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів, а по-друге, чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів, а саме, чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі 910/28435/15 та від 10.10.2019 року у справі № 918/376/17, а також у постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 року у справі № 6-116цс12.

Крім того, виходячи з аналізу правової процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто, у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за їх результатами акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Відповідно, для визнання прилюдних торгів недійсними слід встановити порушення саме норм Порядку реалізації арештованого майна.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 року у справі №490/5475/15 та від 02.05.2018 року у справі №910/10136/17, а також у постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 року у справі №6-116цс12.

Разом з тим, під час розгляду справи прокурором та позивачем не доведено, що під час проведення спірних прилюдних торгів державним виконавцем було порушено вимоги чинного законодавства щодо порядку їх організації та проведення. Суд оцінює критично та відхиляє посилання прокурора на те, що на порушення приписів пункту 2 розділу ІІ, пункту 9 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5, державним виконавцем не було зазначено, яка саме частина майна виставляється на торги.

Судом встановлено, що під час оформлення заявки на реалізацію арештованого майна від 07.10.2016 року №18525583/07.01/В-3 державним виконавцем чітко визначено та подано до ДП «СЕТАМ» інформацію, яку вимагають приписи пункту 2 розділу ІІ, пункту 9 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5, що спростовує відповідні доводи прокурора.

Суд також зауважує, що відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Однак, протягом усього здійснення зведеного виконавчого провадження №18525583 ані позивачем, ані прокурором в інтересах держави в особі позивача, ані боржником (УДНДІ «Укрводгео») дії державного виконавця не оскаржувалися.

Таким чином, суд вважає доведеним та встановленим, що під час призначення та проведення електронних торгів, результати яких були оформлені протоколом проведення електронних торгів №230798 від 24.01.2017 року, ані державним виконавцем Бойченко В.В., ані будь-ким з відповідачів не допущено порушень вимог законодавства України, що регламентують порядок організації та проведення торгів з реалізації арештованого майна.

Стосовно посилань прокурора та позивача на порушення державним виконавцем приписів ст.ст.1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» суд зазначає наступне.

За змістом ст.1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державного підприємства та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 10.06.2003 року у справі №11-рп/2003 вказано, що за змістом статті 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» мораторій не поширюється на відчуження рухомого та іншого майна підприємств, що не забезпечує ведення їх виробничої діяльності.

В процесі виконавчого провадження боржник - УДНДІ «Укрводгео» самостійно повідомив Відділ примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що УДНДІ «Укрводгео» не використовує відповідне нерухоме майно для здійснення виробничої діяльності, що підтверджується, зокрема, листом УДНДІ «Укрводгео» від 03.10.2016 року за № 93.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.08.2018 року у справі №502/3008/14-ц, повідомлення юридичною особою, за якою закріплено державне майно (основні фонди), про невикористання такого майна у виробничій діяльності та надання органам Державної виконавчої служби документів для реалізації такого майна є вирішальним для висновку про те, чи забезпечує відповідне майно виробничу діяльність підприємства державної форми власності.

Таким чином, запроваджений Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» мораторій не можна вважати таким, що поширювався на нерухоме майно, продане на спірних електронних торгах, оформлених протоколом проведення електронних торгів №230798 від 24.01.2017 року.

Не знайшли підтвердження доводи прокурора про те, що до зведеного виконавчого провадження №18535583 були включенні виконавчі документи про стягнення не лише щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Прокурор та позивач посилаються на те, що не вся сума боргів була по заробітній платі у кожному з двох випадків, як на підставу розповсюдження Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Суд не погоджується з вищезазначеними твердженнями, з огляду на те, що відповідно до розпорядження №18535583 від 06.02.2017 року грошові кошти у сумі 3800000,01 грн., які надійшли від продажу спірного нерухомого майна в межах зведеного виконавчого провадження №18535583, розподілено на виконання 122 виконавчих документів на загальну суму 2762849,12 грн., з яких сам прокурор фактично оспорює правомірність виконання лише одного виконавчого документа на суму 12 562,47 грн., тобто 0,45 % від загальної суми задоволених вимог.

Згідно з ч.6 ст.37 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (у редакції, чинній у період вчинення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні № 18535583), різниця між сумою пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, та сумою пенсії із солідарної системи, обчисленої згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на яку має право науковий працівник, фінансується: для наукових (науково-педагогічних) працівників державних, комунальних наукових установ, організацій, підприємств та вищих навчальних закладів, а також інших наукових установ, які згідно із статтею 12 цього Закону включені до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави, - за рахунок коштів державного бюджету з урахуванням надходжень від сплати єдиного внеску у розмірі, встановленому частиною дев`ятою статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для цієї категорії працівників; для наукових (науково-педагогічних) працівників інших наукових установ, організацій, підприємств та вищих навчальних закладів - за рахунок коштів цих установ, організацій, підприємств та закладів. Тобто, стягнення будь-яких сум на відшкодування наукових пенсій є таким, що стосується інших виплат, які належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», що не суперечить ст.2 «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Суд також бере до уваги, що дії державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 були спрямовані на реальне виконання рішень про стягнення на користь працівників сум, пов`язаних із трудовими відносинами. Тобто, внаслідок успішного завершення зведеного виконавчого провадження №18535583 було реалізовано конституційні гарантії громадян на оплату праці (ст.43 Конституції України) та забезпечено додержання у діяльності органів державної влади України права на справедливий суд, складовою якого є своєчасне та повне виконання судових рішень (стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

У судовому засіданні державний виконавець зазначав, що за результатами вказаного успішного завершення зведеного виконавчого провадження №18535583 та погашення перед працівниками УДНДІ «Укрводгео» значних сум заборгованості по заробітній платі та іншим пов`язаним з трудовими відносинами виплатам діяльності державного виконавця Бойченка В.В. була також неодноразово надана висока оцінка на засіданні тимчасової комісії Харківської обласної державної адміністрації з питань погашення заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення), пенсій, стипендій та інших виплат, причому на вказаних засіданнях були присутні й представники прокуратури Харківської області. Пояснень щодо даного факту, наведеного представником Головного територіального управління юстиції у Харківський області, прокурор не надав.

Стосовно посилань прокурора та позивача на порушення державним виконавцем приписів ч.9 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.9 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Разом з тим, необхідно чітко розмежовувати дві різні групи правовідносин, у межах яких (крім процедур приватизації) може бути здійснено продаж майна, що є об`єктом права державної власності:

1) Правовідносини у сфері реалізації прав держави та уповноважених нею органів на здійснення повноважень управління господарською діяльністю державного підприємства та повноважень власника державного майна в межах господарської діяльності. Такі правовідносини врегульовані Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та ст. 136 ГК України.

2) Правовідносини у сфері примусового виконання виконавчих документів щодо державних юридичних осіб Державною виконавчою службою України. Такі правовідносини регламентовані ст. 219 ГК України, Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», які є спеціальними законами.

Зважаючи на викладене, Закон України «Про управління об`єктами державної власності» жодним чином не обмежує і не може обмежувати діяльність органів Державної виконавчої служби щодо звернення стягнення на державне майно, закріплене за державними юридичними особами (у тому числі - на праві господарського відання).

Суд зауважує, що складовою виконавчого провадження є звернення стягнення на майно боржника. Згідно з ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Безпосередньо порядок продажу арештованого майна визначено статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження», за якою реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. При цьому безпосередньо у Законі України «Про виконавче провадження» обмеження щодо реалізації державного майна в межах виконавчого провадження визначені лише тільки у пункті 10-1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» і стосуються такі обмеження лише звернення стягнення на активи публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування.

Окремі обмеження щодо звернення стягнення на певні об`єкти права державної власності за певних умов запроваджено Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», яким введено законодавчу заборону - мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. При цьому під примусовою реалізацією майна розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника, за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 01 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування.

Крім того, судом встановлено, що державним виконавцем в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 виконано вимоги ч.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХIV (чинний у початковий період здійснення зведеного виконавчого провадження - до 05.10.2016 року й повідомлено Міністерство регіонального розвідку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Фонд Державного майна України та ДПІ у Київському районі листом від 25.04.2016 року за №18535583/07-01/В-3. На вказане повідомлення надійшла відповідь Фонду державного майна України про те, що під час звернення стягнення на відповідне нерухоме майно державний виконавець має діяти відповідно до закону (лист від 26.05.2016 року за № 10-52-9639).

Таким чином, у спірних правовідносинах мала місце примусова реалізація майна УДНДІ «Укрводгео» органом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження шляхом звернення стягнення на майно боржника, за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою. Через це до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства, яке регулює порядок примусової реалізації майна державних підприємств в межах виконавчого провадження, а не в межах нормальної господарської діяльності державного підприємства та управління відповідним державним майном.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в аналогічній справі у постанові Вищого господарського суду України від 19.11.2013 року у справі №907/433/13.

Стосовно посилань прокурора та позивача на порушення державним виконавцем приписів ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суд зазначає наступне.

За приписами ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, лише у разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Водночас, судом встановлено, що жодної з вказаних обставин під час здійснення зведеного виконавчого провадження №18535583 не було в наявності.

Крім того, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі №1-7/2013, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, зазначив, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року №2-рп (II)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

У пункті 37 Рішення по справі «Деркач та Палек проти України» (заяви №№34297/02 та 39574/02) від 21.12.2004 року, остаточне з 06.06.2005 року, Європейський Суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 589498/00, п. 34)».

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

У рішенні від 17.05.2005 року по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що необхідність застосування під час здійснення виконавчого провадження приписів ч.3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» зумовлена метою і спрямованістю відповідної норми закону - забезпечити прискорене та гарантоване виконання судових рішень, за реальне виконання яких держава бере на себе позитивну відповідальність. Водночас, таке можливе лише у разі, коли відповідне судове рішення дійсно може бути виконане за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, як цього вимагає ч.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Недопустимі штучні перешкоди та зволікання з виконанням судових рішень, що набрали законної сили, та інших виконавчих документів, оскільки це не узгоджуватиметься з принципами верховенства права (ст.8 Конституції України), обов`язковості судових рішень (ст.129-1 Конституції України) і, найголовніше, із змістом діяльності держави як його визначає стаття 3 Конституції України.

Суд зауважує, що більшість виконавчих документів, виконання яких здійснювалося в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 були видані у 2013-2014 роках, а значна частина - навіть у 2010-2011 роках, і станом на 2016 рік, як випливає з матеріалів справи, ці виконавчі документи ще не були виконані. При цьому ані прокурором, ані позивачем не було доведено, що у 2016 році відповідною бюджетною програмою взагалі були передбачені будь-які кошти для забезпечення виконання рішень суду. Не було доведено ані прокурором, ані позивачем також і того, що без врахування дійсного змісту та мети закону, виконання державним виконавцем у межах виконавчого провадження приписів ч.3 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» призвело б до скорішого та повнішого виконання відповідних судових рішень та інших виконавчих документів, аніж це було фактично зроблено державним виконавцем у спірних правовідносинах.

Вищевикладене свідчить, що доводи прокурора та позивача про проведення спірних електронних торгів, оформлених протоколом проведення електронних торгів №230798 від 24.01.2017 року, з порушенням вимог чинного законодавства України є хибними, ґрунтуються на довільному та помилковому тлумаченні норм права. З цих причин позовні вимоги про визнання таких торгів недійсними не підлягають задоволенню.

При цьому усі інші заявлені прокурором позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсними спірних електронних торгів, через що також не підлягають задоволенню.

Крім того суд бере до уваги наявність судових рішень, що набрали законної сили, які безпосередньо легітимують дії та правове становище відповідачів стосовно предмету спору.

Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2017 року у справі № 820/779/17 скасовано рішення про відмову у державній реєстрації прав від 17 лютого 2017 року № 33910717, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною; зобов`язано державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесю Сергіївну провести державну реєстрацію права спільної часткової власності з часткою 7894/10000 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що розташований за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6, і складається з нежитлових будівель літ. А-2 площею 4905,0 кв.м., літ. Б-1 площею 104,2 кв.м., літ. В-1 площею 111,2 кв.м., літ. Г-1 площею 11,4 кв.м., літ. Д-1 площею 28,6 кв.м., літ. Е-1 площею 124,5 кв.м., літ. Ж-1 площею 140,9 кв.м, літ. З-1 площею 144,0 кв.м., літ. К-1 площею 269,6 кв.м., літ. Л-1 площею 108,8 кв.м., за Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» ().

Суд зауважує, що саме на підставі вказаної постанови Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2017 року у справі №820/779/17 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною здійснено реєстраційні дії щодо державної реєстрації права спільної часткової власності з часткою 7894/10000 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що розташований за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6, і складається з нежитлових будівель літ. А-2 площею 4905,0 кв.м., літ. Б-1 площею 104,2 кв.м., літ. В-1 площею 111,2 кв.м., літ. Г-1 площею 11,4 кв.м., літ. Д-1 площею 28,6 кв.м., літ. Е-1 площею 124,5 кв.м., літ. Ж-1 площею 140,9 кв.м, літ. З-1 площею 144,0 кв.м., літ. К-1 площею 269,6 кв.м., літ. Л-1 площею 108,8 кв.м., за Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» (). Причому, саме в межах здійснення вказаних реєстраційних дій, тобто саме на виконання вищевказаної постанови Харківського окружного адміністративного суду, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною ухвалено рішення від 30.03.2017 року №34550776.

Крім того, судом встановлено, що рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2017 року у справі №922/3711/17, яке набрало законної сили, визнано право власності фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича на об`єкт нерухомого майна у складі частини нежитлової будівлі літ."А-2", розташованої за адресою: м.Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5кв.м; приміщень 1-го поверху №№1-19, загальною площею 1035,9 кв.м; частини приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м; приміщення 2-го поверху №№ 26-66, загальною площею 1208,1 кв.м; приміщення 3-го поверху №67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, дотримання принципів законності, остаточності та незмінності судового рішення, а також принципів правової визначеності та "resjudicata" (остаточне рішення повноважного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін спору і не може бути переглянуте) є обов`язковими елементами права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує необхідність дотримання національними судами принципу правової визначеності та остаточності і незмінності судового рішення. Так, у своєму рішенні у справі «Кехайя та інші проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що на думку Суду, принцип, згідно з яким остаточне рішення є resjudicata («вирішена справа») і вирішує спір між сторонами остаточно, є основоположним елементом права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цій справі Суд встановив, що повторне вирішення одного й того ж питання, яке вже було вирішено судом у іншій судовій справі, є порушенням принципу resjudicata та принципу правової визначеності та, відповідно, права на справедливий суд.

Крім того, аналогічних висновків Суд дійшов у справі «Рябих проти Російської Федерації». Зокрема, у рішенні у цій справі Суд вказав, що Конвенція повинна тлумачитися в світлі Преамбули до Конвенції, яка у відповідній частині проголошує, що законність є частиною спільної спадщини договірних держав. Одним з основоположних аспектів законності є принцип правової визначеності, який вимагає, серед іншого, щоб якщо суди винесли остаточне рішення з питання, то рішення не ставилося б під сумнів. Правова визначеність передбачає повагу принципу resjudicata, тобто принципу остаточності судових рішень.

Суд бере до уваги те, що позивач протягом тривалого часу не вживав будь-яких заходів щодо виправлення фінансового становища УДНДІ «Укрводгео» як підприємства, що знаходиться в його управлінні, був обізнаним про існування зведеного виконавчого провадження №18535583 (адже був повідомлений про його існування державним виконавцем ще у квітні 2016 року), не подавав жодних скарг на дії державного виконавця у вказаному зведеному виконавчому провадженні, був учасником судового процесу в Харківському окружному адміністративному суді у справі №820/6213/16 і заперечував проти того, щоб виступати боржником у виконавчому провадженні.

Надаючи юридичну оцінку необхідності позбавлення відповідача-4 (ФОП Мігунова В.І.) права мирного володіння належним йому на праві власності майном, суд вважає, що у даному спорі підлягають застосуванню ряд рішень ЄСПЛ про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави навіть внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Так, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з положеннями ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі Федоренко проти України від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Також, у цьому Рішенні зазначено, що відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Суд вважає, що державні органи неминуче вступають у численні договори приватноправової природи із звичайними громадянами у ході виконання своїх функцій.

У випадку укладання правочинів із перевищенням органом влади або місцевого самоврядування своїх повноважень, ЄСПЛ застосовуються наслідки такого виходу за межі повноважень, які в узагальненому виді прийнято називати доктриною ultra vires, тобто сукупністю правил щодо оцінки такого порушення та встановлення його наслідків для усіх учасників правочину.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" вбачається, що Європейський суд наголошує на тому, що доктрина ultra vires застосовується державою з урахуванням принципу пропорційності втручання держави у право приватної особи мирно володіти своїм майном. У зазначеній справі, констатуючи порушення ст.1 Першого протоколу до вказаної Конвенції, Європейський суд з прав людини обґрунтував його тим, що орган державної влади при укладанні угоди, вважав себе компетентним на її укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод і укладання таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави вважати, що орган державної влади діє в межах компетенції.

Посилання прокурора на порушення під час здійснення спірних дій державним виконавцем як на підставу визнання недійсним спірного договору суд не бере до уваги, оскільки ці порушення стосуються ДВС, але не набувача майна, оскільки очевидним є той факт, що відповідач-4 (набувач майна) жодним чином не міг вплинути на виконання ДВС своїх функцій.

Купівля майна є легітимною дією, яка не має ознак жодного порушення.

В цьому аспекті суд акцентує увагу на тому, що за встановлених обставин не може існувати солідарного ризику і солідарної відповідальності учасників правочину за перевищення відчужувачем майна своїх повноважень, оскільки, по-перше, у приватного учасника обороту відсутній обов`язок контролювати законність рішень ДВС; по-друге, приватний учасник обороту об`єктивно позбавлений змоги впливати на рішення ДВС, незалежно від оцінки дій останньої.

Саме тому, виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 року вважається законним та обґрунтованим набуття майна або майнового права за договором, укладеним з органом публічної влади, який при відчуженні перевищив свої повноваження, в разі відсутності порушень з боку набувача. За висновком Суду в зазначеній справі наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Пунктом 55-58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Україна - Тюмень проти України" від 22.02.2008 року визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (також рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, Sеrіеz А nо. 52, р. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі "Прессоз Компанія Нав`єра та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Sеrіеz А nо. 332, р. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на мирне володіння його майном в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", № 46129/99, § 69, ЕСНК. 2002-ІХ).

Суд звертає увагу на те, що у вищевказаній справі «Україна-Тюмень» проти України» Європейський суд встановив, що «справедливий баланс» не дотримано, адже заявник не знав і не міг знати про те, що майно відчужується за межами повноважень державного органу і не отримав ніякої компенсації за позбавлення його права на таке майно. Суд встановив, що таким чином на заявника було покладено індивідуальне і важкий тягар, яка порушила справедливий баланс, який повинен був бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу з одного боку, і захистом права на мирне володіння майном - з іншого.

Обставини даного спору подібні (аналогічним чином не встановлено жодного впливу набувача на прийняття рішення органом влади, аналогічним чином відсутня будь-яка компенсація за майно, яке вилучається), і в даній справі суд дійшов висновку про те, що позбавлення набувача його майна є непропорційним втручанням.

Крім того, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позбавлення відповідача-4 права мирного володіння майном тільки за те, що останній не відмовився від участі у правочині, є безпідставним покладанням на приватного учасника обороту ризиків і відповідальності за порушення, які могли бути допущені ДВС.

Аналогічна правова позиція закріплена в постановах Верховного Суду від 14.03.2007 року у справі № 21-8во07 та від 29.10.2019 року по справі № 905/2236/18, а саме: самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця."

Таким чином, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини в позові про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, з огляду на наявність імовірних порушень процедури такого відчуження з боку ДВС, судом враховано, що самі по собі допущені ДВС порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу в порушення права власності набувачів такого майна, оскільки вони не допущені внаслідок його винної, протиправної поведінки.

В силу викладеного вимоги прокурора про визнання недійсним свідоцтва про право власності №207 від 17.02.2017 року, про скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №34670644 від 07.04.2017 року, а також про витребування у фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича спірного нерухомого майна не можуть бути задоволені також і з тих підстав, що це суперечило б принципам правової визначеності та resjudicata, закріпленим ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є одним з фундаментальних аспектів верховенства права.

Суд також звертає увагу на те, що Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, що є правопопередником позивача у справі, було обізнано про існування зведеного виконавчого провадження №18535583 та наявність на боці УДНДІ «Укрводгео» значних сум заборгованості по заробітній платі та іншим пов`язаним з трудовими відносинами виплатам. Зазначене однозначно випливає з факту повідомлення позивача про це листом державного виконавця від 25.04.2016 року за №18535583/07-01/В-3, а також з факту участі представника позивача у судовому засіданні Харківського окружного адміністративного суду під час розгляду справи №820/6213/16. Однак, всупереч приписам статті 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) позивач не вживав жодних заходів для відновлення платоспроможності УДНДІ «Укрводгео» й недопущення звернення стягнення на державне майно.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для повернення відповідачем-4 спірного майна.

Відповідно до статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIKv. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за прокуратурою, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням ч.4 Розділу Х Прикінцевих положень.

Повне рішення складено "11" червня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт