ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2020 р. Справа№ 910/8756/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 15.06.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "Easy Con" апеляційну скаргу Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 (повний текст рішення складено 25.10.2019)

у справі № 910/8756/19 (суддя Гумега О. В.)

за позовом Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

до 1) Фонду державного майна України

2) Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2: Держаний реєстратор Одеської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркін Андрій Костянтинович

про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (далі - відповідач-1) та Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" (далі - відповідач-2) з вимогами про:

визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Одеської філії КП "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркіна А.К. від 02.11.2018, індексний номер 43839458, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис №28724500 про реєстрацію права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку кадастровий номер :02:019:0157 площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород - Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19;

поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису №20819718 про право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород - Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" є власником вказаної земельної ділянки, проте 02.11.2018 державний реєстратор Одеської філії КП "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркін А.К. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43839458, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис №28724500 про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за відповідачем-1. На думку позивача, рішення державного реєстратора від 02.11.2018 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням норм чинного законодавства у сфері державної реєстрації, а саме: статей 3, 5, 18, 22, 23, 24, 25, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 12, 14 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127), на підставі скасованих судових рішень у справі № 916/756/16 щодо іншого нерухомого майна, а не спірної земельної ділянки, та за наявності численних арештів, що унеможливлює здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркіна Андрія Костянтиновича від 02.11.2018 року, індексний номер 43839458, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис №28724500 про реєстрацію права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку кадастровий номер :02:019:0157 площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

Поновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис №20819718 про право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

Стягнуто з Фонду державного майна України на користь Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" 1 921,00 грн. судового збору.

Стягнуто з Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" на користь Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" 1 921,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вказав, що прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 43839458, порушує право власності позивача на спірну земльну ділянку та суперечить статтям 3, 18, 22, 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктам 12, 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 № 553).

Поновлюючи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис №20819718 про право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, суд першої інстанції вказав, що обраний позивачем спосіб захисту майнових прав шляхом поновлення узгоджується із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є ефективним засобом захисту, який відповідає змісту порушеного права на спірну земльну ділянку, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фонд державного майна України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №916/10/18, оскільки посилання на договір купівлі-продажу земельної ділянки у справі №910/8756/19 у разі визнання його недійсним у справі №916/10/18 є неприпустимим, у зв`язку з чим існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення справи №916/10/18.

Скаржник вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про те, що прийнятим державним реєстратором рішенням, індексний номер 438393458, порушено право власності позивача на спірну земельну ділянку, оскільки рішення про право власності ПП "Курорт Еліт" на земельну ділянку скасовано рішенням державного реєстратора, індексний номер 43795035.

На думку Фонду державного майна України, вимога позивача про поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису № 20819718 про право власності ПП "ГК "Курорт Еліт" на земельну ділянку, кадастровий номер :02:019:0157, не підлягає задоволенню, оскільки порушує права держави України.

Узагальнені доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 18.12.2020, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що у даній справі відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи №910/8756/19 до вирішення справи №916/10/18, у зв`язку з відсутністю причинно-наслідкового зв`язку між набуттям ПП "ГК "Курорт Еліт" права власності на земельну ділянку за договором від 08.06.2017 та державною реєстрацією права власності на вказану земельну ділянку за Фондом державного майна України 02.11.2019.

Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" зазначає, що саме рішенням державного реєстратора від 02.11.2018, індексний номер 438393458, порушується право власності позивача на земельну ділянку, оскільки 31.10.2018 на підставі Постанови Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 916/759/16 державним реєстратором було скасовано, зокрема, запис про право власності саме за Фондом державного майна Україна на земельну ділянку, кадастровий номер :02:019:0157, та поновлено право власності на земельну ділянку за ПП "ГК "Курорт Еліт". Однак, ФДМУ скасував запис про право власності ПП "ГК "Курорт Еліт" та повторно зареєстрував за собою право власності на вказану земельну ділянку на підставі скасованих судових рішень, ігноруючи шість накладених чинних арештів.

Позивач стверджує, що на даний момент майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя" не існує в натурі, база відпочинку припинила своє існування як об`єкт матеріального світу, у зв`язку з чим, права держави України не порушені.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019 справу № 910/8756/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.12.2019 поновлено Фонду державного майна України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі №910/8756/19, відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 13.01.2020.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.01.2020 зупинено апеляційне провадження у справі №910/8756/19 до прийняття відповідного рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 826/14759/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 та розгляд справи призначено на 25.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2020 розгляд справи відкладено на 15.06.2020.

Явка учасників у судове засідання

Відповідачі та третя особа у судове засідання, призначене на 15.06.2020, не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання були повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням та поверненнями, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників відповідачів та третьої особи обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених представників за наявними у справі матеріалами.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні 15.06.2020 в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "Easy Con" заперечувала проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

08.06.2017 між Затоківською селищної радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (продавець) та ПП "ГК "Курорт Еліт" (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення (далі - договір купівлі-продажу), предметом якого визначено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 357 від 02.06.2017 продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Затоківської селищної ради, загальною площею 0,6914 га забудованих земель, в тому числі за земельними угіддями, гектарів: відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом 0,6914 га, розміщену за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вулиця Лазурна, 19, кадастровий номер :02:019:0157.

Відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку у покупція виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації цього права.

08.06.2017 договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1367.

Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:019:0157, здійснена приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. 08.06.2017 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35585575, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: №20819718, власником земельної ділянки згідно з цього запису вказано Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.04.2018, з урахуванням ухвали від 07.05.2018 про виправлення описки та додаткового рішення від 07.05.2018 у справі № 916/759/16 (за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до 1) Малого підприємства "Аліса", 2) ПП "ГК "Курорт Еліт", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Затоківської селищної ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ПП "ГК "Курорт Еліт" до 1) Прокуратури Одеської області; 2) Фонду державного майна України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Затоківської селищної ради, про визнання права власності) позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено.

Витребувано у Малого підприємства "Аліса" на користь держави в особі Фонду державного майна України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м . Білгород- Дністровський, смт, Затока, вул . Лазурна , 19 , та складається з наступних будівель (згідно переліку).

Витребувано у Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на користь держави в особі Фонду державного майна України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19, а саме: адміністративної будівлі літ. "А" загальною: площею 154,4 кв.м.

Зобов`язано Мале підприємство "Аліса" та Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" звільнити державне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

У задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" у справі № 916/759/16 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 у справі № 916/759/16 вказане рішення місцевого суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 916/759/16 рішення Господарського суду Одеської області від 11.04.2018 та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 у справі № 916/759/16 скасовані повністю, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

02.11.2018 державний реєстратор Одеської філії КП "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркін А.К. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43839458.

На підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28724500 про реєстрацію права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл . , м . Білгород - Дністровський , смт . Затока, вул. Лазурна, 19.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач зазначив, що рішення державного реєстратора від 02.11.2018 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням норм чинного законодавства у сфері державної реєстрації, а саме: статей 3, 5, 18, 22, 23, 24, 25, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктів 12, 14 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127), на підставі скасованих судових рішень у справі № 916/756/16 щодо іншого нерухомого майна, а не спірної земельної ділянки, що унеможливлювало здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (стаття 124 Конституції України).

Частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 наведеної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 4, 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" оскаржує рішення державного реєстратора, яке стосувалися державної реєстрації права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м . Білгород - Дністровський, смт . Затока, вул. Лазурна, 19.

Отже, цей спір фактично стосується незгоди позивача із набуттям Фондом державного майна України права власності на земельну ділянку, що відповідно вказує на наявність приватноправового спору.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Враховуючи, що позовні вимоги Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт" заявило на захист порушеного, на його думку, права власності на земельну ділянку, а на підставі оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень у Фонду державного майна України виникло речове право, правомірність набуття якого оспорює позивач, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №826/14759/18, від 12.09.2018 у справі №806/1641/17, від 30.10.2018 у справі № 809/973/14, від 13.11.2018 у справі № 809/649/14, від 11.12.2018 у справі № 809/874/14.

Відповідно до частин 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, спір у справі № 910/8756/19, що розглядається, є приватно-правовим, оскільки він обумовлений порушенням приватного майнового праву та інтересу позивача, а відтак має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В державі визнається і діє принцип верховенства права, одним із проявів якого є непорушність права приватної власності та недопустимість протиправного позбавлення такого права (стаття 8 Конституції України).

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

За змістом статті 134 Господарського кодексу України правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 цього Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За визначенням, наведеним у п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", реєстраційною дією є державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав (ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва, 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження, зокрема, на земельні ділянки.

Організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частиною 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державний реєстратор, зокрема:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, тощо.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина 1 статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (частини 1, 2 статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частиною 4 цієї статті встановлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 № 553) (далі - Порядок) також визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом (пункт 3); подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 4); наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6). Відповідно до частини 2 цієї статті встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (частина 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частинами 1, 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У пункті 12 Порядку визначено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

У разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви. Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав (пункт 14 Порядку).

Враховуючи вищевказане, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів.

Аналогічна правова позиція визначена у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 916/759/16 рішення Господарського суду Одеської області від 11.04.2018 та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 у справі № 916/759/16 скасовані повністю, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до приписів статті 317 Господарського процесуального кодексу України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

02.11.2018 державний реєстратор Одеської філії КП "РЕЄСТРАЦІЯ МАЙНА ТА БІЗНЕСУ" Макаркін А.К. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43839458.

На підставі рішення державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28724500 про реєстрацію права власності за Фондом державного майна України на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл . , м . Білгород - Дністровський , смт . Затока, вул. Лазурна, 19.

Отже, оскаржуване рішення індексний номер: 43839458 від 02.11.2018 прийняте державним реєстратором на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 11.04.2018 та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 у справі № 916/759/16, які були скасовані Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 916/759/16 та втратили чинність з моменту прийняття Верховним Судом цієї Постанови.

З аналізу норм статей 11, 18, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вбачається, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій, при цьому відповідно до норм статті 22 цього Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не передбачена можливість вчинення реєстраційних дій на підставі судового рішення, яке скасоване судом вищої інстанції та втратило законну силу.

Таким чином, у державного реєстратора станом на 02.11.2018 були відсутні підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43839458, на підставі скасованих судових рішень у справі № 910/759/16, які втратили законну силу.

Колегія суддів зазначає, що ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції відповідачами 1 та 2 не надано доказів на підтвердження подання Фондом державного майна України державному реєстратору інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (спірну земельну ділянку), визначених частиною 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав.

Крім того, предметом спору у справі № 916/759/16 було витребування на користь держави в особі Фонду державного майна України майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя", тоді як спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташована за адресою: Одеська обл., м. Білгород - Дністровський, смт . Затока, вул. Лазурна, 19 та її правовий статус не були предметом спору у справі № 916/759/16.

Отже, державний реєстратор, отримавши заяву про вчинення реєстраційної дії на підставі судових рішень у справі № 916/759/16, що втратили чинність, повинен був відмовити ФДМУ у реєстрації прав на спірну земельну ділянку згідно з пунктами 3, 4 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Однак, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 143880868 від 02.11.2018 (а.с. 18, 19 т. 1) (тобто станом на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення) вбачаються зареєстровані обтяження на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м . Білгород - Дністровський, смт . Затока, вул. Лазурна, 19 , а саме:

арешт нерухомого майна: номер запису про обтяження: 28681094 від 08.08.2018, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43793532 від 31.10.2018; підстава виникнення обтяження: ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2018 року у справі №522/8965/18;

арешт нерухомого майна: номер запису про обтяження: 27005288 від 12.07.2018, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42020666 від 12.07.2018; підстава виникнення обтяження: постанова головного державного виконавця Білгород-Дністровського МР ВДВС ГТУЮ в Одеській області Аблової О.А. про арешт майна боржника, серія та номер: ВП №56717928 від 10.07.2018;

арешт нерухомого майна: номер запису про обтяження: 26487433 від 05.06.2018, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41464478 від 06.06.2018; підстава виникнення обтяження: ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2018 року у справі №522/8965/18;

арешт нерухомого майна із забороною користування: номер запису про обтяження: 23624910 від 28.11.2017, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38403976 від 29.11.2017; підстава виникнення обтяження: ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2017 року у справі №522/20057/17; опис предмета обтяження: накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :02:019:0157, площею 0,6914 та на всі наявні на території будівлі та споруди, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Білгород - Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19, із забороною користуватися зазначеною земельною ділянкою, проведення будівництва на зазначеній ділянці до прийняття остаточного законного рішення у кримінальному провадженні;

арешт нерухомого майна: номер запису про обтяження: 21818205 від 10.08.2017, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36562494 від 10.08.2017; підстава виникнення обтяження: ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2017 року у справі № 522/7006/17; додаткові відомості про обтяження: із забороною користування земельною ділянкою, проведення будівництва на зазначеній земельній ділянці;

арешт нерухомого майна: номер запису про обтяження: 21471705 від 19.07.2017, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36223087 від 20.07.2017; підстава виникнення обтяження: ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 17.07.2017 року у справі № 522/12141/17.

Місцевий господарський суд встановив, що станом на 02.09.2019 була актуальною інформація про державну реєстрацію вищевказаних обтяжень, за виключенням арешту нерухомого майна: номер запису про обтяження: 27005288 від 12.07.2018 (припинено 24.05.2019 на підставі постанови про зняття арешту з майна ВП № 56717928, видавник: Білгород-Дністровського МР ВДВС ГТУЮ в Одеській області), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 179391157 від 02.09.2019 (т. 1; а.с. 223-224).

Так, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

З огляду на вказане вище, суд першої інстанції правильно зазначив, що, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43839458 були наявні зареєстровані обтяження у формі арешту на спірну земельну ділянку, державний реєстратор повинен був відмовити ФДМУ у реєстрації прав на спірну земельну ділянку згідно пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 43839458, суперечить статтям 3, 18, 22, 24, 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", пунктам 12, 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 № 553).

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2017 між Затоківською селищної радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (продавець) та Приватним підприємством "Готельний комплекс "Курорт Еліт" (покупець, позивач) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.06.2017, предметом якого визначено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 357 від 02.06.2017 продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Затоківської селищної ради, загальною площею 0,6914 га забудованих земель, в тому числі за земельними угіддями, гектарів: відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом 0,6914 га, розміщену за адресою: Одеська область, м. Білгород - Дністровський , смт Затока, вулиця Лазурна, під номером 19, кадастровий номер :02:019:0157.

Пунктом 6.1 договору купівлі-продажу встановлено, що право власності на земельну ділянку у покупція виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації цього права.

08.06.2017 договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1367.

Державна реєстрація права власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:019:0157 була здійснена приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. 08.06.2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35585575, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: №20819718, власником земельної ділянки згідно цього запису вказано Приватне підприємство "Готельний комплекс "Курорт Еліт".

Станом на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення, індексний номер 43839458, договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.06.2017 був чинним, недійсним в судовому порядку не визнавався.

На підставі оскаржуваного рішення державного реєсратора, індексний номер 43839458, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28724500 про реєстрацію права власності ФДМУ на спірну земельну ділянку, водночас право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на спірну земельну ділянку згідно запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20819718 скасовано.

Відтак, у зв`язку з прийняттям державним реєстратором оскаржуваного рішення, індексний номер 43839458, порушено право власності позивача на спірну земльну ділянку.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Одеської філії Комунального підприємства "Реєстрація майна та бізнесу" Макаркіна Андрія Костянтиновича від 02.11.2018, індексний номер 43839458.

Стосовно позовних вимог про поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису №20819718 про право власності Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19, слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02).

Належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту майнових прав шляхом поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про право власності позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, розташованою за адресою: Одеська обл . , м . Білгород-Дністровський, смт . Затока, вул. Лазурна, 19 узгоджується із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є ефективним засобом захисту, який відповідає змісту порушеного права на спірну земльну ділянку, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевстановлені обставини у сукупності свідчать про наявність підстав для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про право власності позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :02:019:0157, площею 0,6914, за адресою: Одеська обл., м . Білгород-Дністровський, смт . Затока, вул. Лазурна, 19.

Твердження апелянта про те, що поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису № 20819718 про право власності ПП "ГК "Курорт Еліт" на земельну ділянку, кадастровий номер :02:019:0157, порушує майнові права держави України, колегія суддів визнає безпідставним, враховуючи те, що, на час розгляду справи, власником вказаної земельної ділянки є ПП "ГК "Курорт Еліт", що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.06.2017, укладеним між Затоківською селищної радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та ПП "ГК "Курорт Еліт" від 08.06.2017.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №916/10/18, оскільки існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення №916/10/18, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Предметом позову даної справи є оскарження рішення державного реєстратора про реєстрацію за Фондом державного майна України права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:019:0157.

В той час, як у справі №916/10/18 за позовом Фонду державного майна України до ПП "ГК "Курорт Еліт" та Затоківської селищної ради предметом позову є визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 № 357 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 08.06.2017, укладеного між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області і ПП "ГК "Курорт Еліт", який зареєстровано в реєстрі за № 1367.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам лише факт невизнання чи оспорювання відповідачем-1 належності на праві власності ПП "ГК "Курорт Еліт" земельної ділянки не є підставою для зупинення провадження у справі про визнання протиправним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ФДМУ на цю земельну ділянку, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між набуттям ПП "ГК "Курорт Еліт" права власності на земельну ділянку за договором від 08.06.2017 та державною реєстрацією права власності на цю земельну ділянку за ФДМУ 02.11.2019.

На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/8756/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Фонд державного майна України.

4. Матеріали справи №910/8756/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.06.2020.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк