ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/785/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі

апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на ухвалу господарського суду Одеської області від 30.03.2020, суддя в І інстанції Бездоля Д.О., повний текст якої складено 01.04.2020 в м. Одесі

у справі № 916/785/20

за заявою: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до боржника: фізичної особи-підприємця Допілки Ольги Леонідівни

про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.03.2020 відмовлено Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у видачі судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Допілки Ольги Леонідівни 509,75 грн. пені.

Ухвала суду з посиланням на приписи ст. ст. 524, 533-535, 625, 549 ЦК України, ч. 1 ст. 230 ГК України мотивована тим, що штраф та пеня за своєю правовою природою не є грошовою заборгованістю за договором, а є видом штрафних санкцій, які боржник має сплатити кредиторові у разі невиконання/неналежного виконання зобов`язання, якщо така відповідальність передбачена договором або Законом.

Вимога заявника про сплату боржником пені у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й має грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, який спрямований на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Тому вказана вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження, з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав таких нарахувань, періодів, тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ГПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Приймаючи до уваги, що штраф та пеня за своєю правовою природою є санкціями за невиконання грошового зобов`язання, суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України вважав необхідним відмовити Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у задоволенні заяви про видачу судового наказу в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Допілки О.Л. 509,75 грн пені.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скарго, в якій просить її скасувати, а матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня може бути грошовою сумою або майном. У даній справі пеня визначена у відсотках від суми зобов`язання, тобто має грошове вираження.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

У розумінні вказаних статей інфляційні та відсотки річних є частиною суми боргу, тобто є грошовим зобов`язанням, яке вираховується у відсотках від суми так само як і пеня. Законодавець не обмежував поняття "грошової заборгованості", визначеної статтею 148 ГПК України, певним її видом, а лише обмежив сумою такої заборгованості - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Наказне провадження, відповідно до частини другої статті 12 ГПК України, призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Частиною першою статті 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з фізичної особи-підприємця Допілки О.Л. 3480 грн., з яких 2970,25 грн. - заборгованості з орендної плати та 509,75 грн пені, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачкою договору оренди №1/С3 від 03.05.2015.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідачка в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору оренди систематично сплачувала орендну плату несвоєчасно і в неповному обсязі, станом на 28.01.2020 заборгованість з орендної плати у період з 01.07.2018р. по 31.03.2020р. складає 2970,25 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачки, а також на підставі п. 5.2 договору пеню у розмірі 509,75грн.

Статтею 759 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 283 ГК України, визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом статей 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до статті 193 ГК України, статей 525, 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов`язання.

Таким чином, позивачем заявлено вимоги про стягнення з ФОП Допілки О.Л. грошових зобов`язань, що виникли внаслідок неналежного виконання нею договору оренди нежитлового приміщення №1/С3 від 03.05.2015 щодо своєчасного і у повному обсязі внесення орендної плати.

За змістом ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Отже, як вимогу, за якою може бути видано наказ про стягнення грошової заборгованості за письмовим договором відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України, слід розуміти будь-яку вимогу про стягнення грошової суми заборгованості за договором, яка охоплює не тільки основний борг і проценти, але й неустойку, проценти річних та інфляційні втрати, за умови, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Колегія суддів при розгляді даної справи також враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 24.07.2018р. у справі №903/125/18 щодо можливості стягнення у наказному провадженні як суми основного боргу, так і трьох відсотків річних, індексу інфляції та пені за відсутності доказів існування спору між сторонами з цього приводу.

Як було зазначено вище, частина друга статті 12 ГПК України передбачає, що в порядку наказного провадження здійснюється розгляд справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

При цьому, законодавець не обмежував поняття "грошової заборгованості", визначеної статтею 148 ГПК України, певним її видом, а лише обмежив сумою такої заборгованості сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом установлено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з фізичної особи-підприємця Допілки О.Л. 3480 грн., з яких 2970,25 грн. - заборгованості з орендної плати та 509,75 грн пені, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачкою договору оренди №1/С3 від 03.05.2015.

Доказів наявності спору щодо заявленої до стягнення суми, матеріали справи не містять.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у видачі наказу щодо стягнення з фізичної особи-підприємця Допілки О.Л. пені у розмірі 509,75грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а матеріали справи №916/785/20 направленню на розгляд до суду першої інстанції на підставі статей 147-159 ГПК України.

Оскільки, у даному випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 147-159, 269, 270, 271, 275, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 30 березня 2020 у справі № 916/785/20 скасувати, а справу № 916/785/20 передати на розгляд господарському суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді:

Богатир К.В.

Філінюк І.Г.