ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.06.2020м. ДніпроСправа № 904/346/20
за позовом Фізичної особа-підприємця Трунова Анатолія Валентиновича

до Фізичної особи-підприємця Іванчука Андрія Вікторовича

про стягнення 81 680,25 грн.

Суддя Юзіков С.Г.

При секретарі судового засідання: Кулебі Т.Ю.

Представники:

Позивача - Гуртова Т.І., адвокат, ордер серія КВ №456708

Відповідача - не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з Відповідача 62 753,31 грн. - індексу інфляції за період з 15.01.2017 по 14.01.2020, 18 926,94 грн. - 3 % річних за період з 15.01.2017 по 14.01.2020.

Відповідач, відзив на позов не надав, у жодне судове засідання явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належно, на адресу вказану у позові та ЄДР, хоча на адресу суду повернулися поштові відправлення №605, №504, №621, №654 з відміткою "інші причини".

Відповідно до ч.7 ст. 120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місяця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Дніпропетровської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

07.05.2020 Відповідача повідомлено телефонограмою про дату і час судового засідання, що відповідно до ч.6, 9 ст.120 ГПК України є належним повідомленням про час і дату судового засідання, дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №910/7819/18.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Справа, згідно зі ст. 165 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

За заявою Позивача, судове засідання проводилося у режимі відеоконференції, яку забезпечував Київський апеляційний суд.

У судовому засіданні досліджено надані Позивачем докази.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника Позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

29.11.2010 Позивачем (ФОП Трунов А.В., продавець) та Відповідачем (ФОП Іванчук А. В., покупець) укладено договір купівлі-продажу №29/11 (далі Договір), за п.1.1. якого Позивач зобов`язався продати Відповідачеві товар, а Відповідач прийняти та оплатити його у відповідності із умовами Договору.

Згідно з п. 8.3. Договору строк дії Договору до 31.12.2010р.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2012 у справі №20/5005/16810/2011, яке набрало законної сили 05.03.2012, первісний позов ФОП Трунова А.В. до ФОП Іванчука А. В. задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 196 519,65 грн. - основного боргу, 8090,26 грн. - пені, 1565,85 грн. - 3% річних, 4 123,52 грн. судового збору, у решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

За даними Позивача, не спростованими Відповідачем, останній рішення суду не виконав.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, на загальну суму боргу Відповідача за наказом №20/5005/16810/2011 Позивач нарахував 3 % річних - 18 926,94 грн. за період з 15.01.2017 по 14.01.2020 включно та індекс інфляції - 62 753,31 грн. за період з 15.01.2017 по 14.01.2020.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Предметом доказування у даній справі є обґрунтованість нарахованих штрафних санкцій.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі Договору, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч.1 ст. 662 ЦК України).

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не надав суду доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми, доводи Позивача не спростував.

Перевіривши доводи і докази Позивача, суд частково погоджується з ними.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2012 у справі №20/5005/16810/2011, яке набрало законної сили 05.03.2012, первісний позов задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 196 519,65 грн. - основного боргу, 8090,26 грн. - пені, 1565,85 грн. - 3% річних, 4 123,52 грн. - судового збору, у решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Дана правова позиція узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань

Відповідач має грошове зобов`язання перед Позивачем, що підтверджує рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2012 у справі №20/5005/16810/2011 про стягнення з Відповідача 196 519,65 грн. - основного боргу, 8090,26 грн. - пені, 1565,85 грн. - 3% річних, 4 123,52 грн. - судового збору.

Отже, нарахування 3% річних, індексу інфляції на суму боргу, індекс інфляції та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір (дана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду від 10.08.2018 у справі №758/7649/16-ц, від 19.12.2018 у справі №372/3542/16-ц, від 10.01.2019 у справі №718/2081/17).

Перевіривши розрахунки Позивача, за перерахунком суду індекс інфляції становить 61 524,05 грн., 3% річних - 18 555,17 грн.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що до стягнення належить 61 524,05 грн. - індексу інфляції, 18 555,17 грн. - 3% річних, у решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно зі ст. 129 ГПК України господарські витрати у справі слід покласти на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Також позивач просить стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу, вартість якої за орієнтовним розрахунком становить 6 500,00 грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу Позивач надав копію договору №1 про надання правничої допомоги від 08.01.2020, укладеного адвокатським об`єднанням "ДОКС", в особі Керуючого партнера Оженка О.Г. та СПД - ФО Труновим А.В., копію акту виконаних робіт №1 від 14.01.2020 до Договору №1, за яким вартість правничої допомоги (складання та подання позовної заяви) становить 4 000,00 грн., витяг з поточної інформації по рахунку на підтвердження оплати Позивачем 4 000,00 грн. за правничу допомогу, ордер адвоката серії КВ № 456708 від 14.01.2020. У п. 2.3 Договору №1 сторонами погоджено, що за клієнтом закріплюється адвокати Оженко О.Г. та Гуртова Т.І.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами статті 129 ГПК України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Право на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення ст. 4 ГПК України стосовно рівності сторін є гарантією захисту прав, у даному випадку Відповідача, від покладення на нього обов`язку відшкодування необґрунтованої вартості послуг адвоката внаслідок різних причин, зокрема, помилки Позивача в оцінці вартості таких послуг, отримання і оплата Позивачем послуг, що не були необхідні для розгляду даної справи або ж навіть навмисного завищення Позивачем та адвокатом вартості таких послуг з метою отримання неправомірної вигоди за рахунок відповідача.

Аналогічна правова позиція щодо можливості суду за власною ініціативою зменшити розмір адвокатських витрат міститься у численних судових рішеннях Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 909/371/18 та постанові від 06.03.2019 у справі №910/15357/17.

Законодавчо передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

Матеріалами справи підтверджується, що 08.01.2020 адвокатським об`єднанням "ДОКС" (далі адвокатське об`єднання), в особі Керуючого партнера Оженка О.Г. та СПД - ФО Труновим А.В. (далі Клієнт) укладено договір №1 про надання правничої допомоги (далі Договір), за п.2.1 якого адвокатське об`єднання зобов`язується за дорученням Клієнта, на умовах та в порядку, передбаченому Договором, надати правову допомогу Клієнту щодо складання та подання до суду позовної заяви про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи Іванчука А.В. індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за невиконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2012 по справі №20/5005/16810/2011 та ведення справи в судах усіх інстанцій, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар за надану правову допомогу, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору.

Для виконання завдання визначеного п.2.1. Договору за Клієнтом закріплюється адвокат - Оженко Олексій Григорович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1212, видане 11.05.2012 Полтавською КДКА) та адвокат Гуртова Тетяна Іванівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1482 , видане 07.07.2015 Полтавською обласною КДКА). Сторони домовились, що адвокатське об`єднання для виконання завдань за цим Договором має право залучати інших адвокатів під безпосереднім керівництвом адвоката Оженка О.Г. (п.2.3. Договору).

Сторони домовились про наступну вартість послуг:

- складання та подання позовної заяви (консультація, здійснення розрахунків, копіювання матеріалів та оформлення додатків, завіряння документів, виїзд адвоката на пошту для направлення копії позовної заяви відповідачу та суду) - 4 000,00 грн.;

- відповідь на відзив, у тому числі виїзд адвоката на пошту для направлення копії відповіді на відзив відповідачу та суду - 2 500,00 грн. (п.4.1. Договору).

Згідно з актом виконаних робіт №1 від 14.01.2020 адвокатське об`єднання виконало, а Клієнт прийняв наступну роботу: складання та подання позовної заяви - вартістю 4 000,00 грн.

Завданням суду при розгляді справи не є оцінка вищевказаних причин чи підстав, чи оцінка якості роботи адвоката, а є визначення обґрунтованого і адекватного розміру грошової суми, що підлягає стягненню з Відповідача за надані Позивачеві послуги. Так, з наданого Позивачем акту виконаних робіт №1 від 14.01.2020, вбачається, що адвокатським об`єднанням надано послуги зі складання та подання позовної заяви - вартістю 4 000,00 грн., однак, подання позовної заяви не є правовою допомогою, оскільки не потребує спеціальних знань у галузі права, відповідь на відзив не надавалася. Тому, враховуючи характер даного позову, складність спору, обсяг наданої правничої допомоги, що має безпосереднє відношення та є необхідною саме в рамках даної справи, помилки при розрахунку стягуваної суми, суд вважає допустимим розміром правничої допомоги, яка підлягає розподілу та, відповідно, стягненню з Відповідача - 2 000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Фізичної особа-підприємця Трунова Анатолія Валентиновича до Фізичної особи-підприємця Іванчука Андрія Вікторовича - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Іванчука Андрія Вікторовича, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особа-підприємця Трунова Анатолія Валентиновича, АДРЕСА_2 (код НОМЕР_2 ) фактична адреса: АДРЕСА_3 , 61 524,05 грн. - індексу інфляції, 18 555,17 грн. - 3% річних, 2 000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу, 2 060,80 грн. - судового збору.

У решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк, передбачений ст.256 ГПК України, з урахуванням ч. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" цього Кодексу.

Повне судове рішення складене 15.06.2020

Суддя С.Г. Юзіков