РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Справа № 913/296/20

Провадження №7/913/296/20

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Тацій О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами господарську справу №913/296/20 за позовом фізичної особи-підприємця Бухонько Ліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 43, ідентифікаційний код 32830931)

про стягнення заборгованості за договором №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 241 357,28 грн.,

Без повідомлення та виклику учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Бухонько Ліна Анатоліївна звернулася до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради про стягнення заборгованості за договором №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 241 357,28 грн., в якій заявило позовні вимоги про:

- стягнення з Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради на свою користь основного боргу за договором №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі - 238 472,16 грн., суми заборгованості з трьох відсотків річних у розмірі - 977,34 грн. та інфляційних втрат у розмірі - 1 907,78 грн. за відповідні періоди прострочення, що разом складає 241 357,28 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона як постачальник товару належним чином та в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року, а саме: у період з лютого по травень 2020 року поставив покупцю (відповідачу по справі) дванадцятьма окремими партіями товар, передбачений умовами договору, на загальну суму 321 690,59 грн., однак, останній в порушення умов договору не виконав своєчасно та в повному обсязі свої зобов`язання в частині оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у неї (позивача по справі) виникло право на стягнення основної заборгованості за договором у розмірі 238 472,16 грн., а також в силу приписів ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних у розмірі - 977,34 грн. та інфляційних втрат у розмірі - 1 907,78 грн. за відповідний період прострочення, що разом складає 241 357,28 грн.

При цьому, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат. Мотивуючи заявлену вимогу, позивач посилається на те, що він очікує понести витрати на оплату відрядних, транспортні витрати та витрати на професійну правничу допомогу в орієнтованому розмірі 10 0000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 20.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №913/296/20, дану справу, яка є справою незначної складності, визнано малозначною та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.06.2020 року від представник відповідача протягом встановленого законом строку для подання відзиву на позовну заяву надішов до суду відгук по справі, в якому зазначає, що обставини викладені в позові визнають повністю, заборгованість не заперечують.

Згідно приписів ч. 1 ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Проаналізувавши зміст і суть поданого представником відповідача відгуку та взявши до уваги положення ст. 191 ГПК України, суд відзначає, що він дійсно за своєю суттю та змістом є заявою про визнання позову відповідачем.

За положеннями ч. 4 вказаної статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, зважаючи на розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи господарським судом підписано рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Луганської області,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2020 року між Комунальним підприємством «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради (замовник за договором) та фізичною особою-підприємцем Бухонько Ліною Анатоліївною (виконавець за договором) укладено договір №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року, за яким виконавець зобов`язується у 2020 році поставити замовнику товар згідно Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 код 15110000-2 М`ясо (кури - бройлери (тушки), 1 категорії, охолоджені; філе куряче, філе індиче, охолоджені; печінка куряча, охолоджена), а замовник - прийняти і оплатити цей товар.(п. 1.1 договору).

У ст. 631 ЦК передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Даний договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 10.1 договору).

Зі змісту наданої судом належним чином завіреної копії договору вбачається, що він містить підписи сторін, а тому зважаючи на дату його укладення набрав чинності з 23.01.2020 року.

Згідно п. 1.3 договору, кількість товару і ціна за одиницю, технічні вимоги визначаються у специфікації (Додаток 1 до цього договору), яка є невід`ємною частиною договору.

Так, відповідно до Специфікації виконавець зобов`язався поставити замовнику такі товари:

- кури-бройлери, 1 категорії, охолоджені у кількості 3 500 кг, за ціною за одиницю товару 67,15 грн., на суму 235 025,00 грн.;

- філе куряче, охолоджене у кількості 7000 кг, за ціною за одиницю товару 120,00 грн., на суму 840 000,00 грн.;

- філе індиче, охолоджене у кількості 500 кг, за ціною за одиницю товару 127 грн., на суму 63 500,00 грн.;

- печінка куряча, охолоджена у кількості 500 кг, за ціною за одиницю товару 59,80 грн., на суму 29 900,00 грн.,

що разом складає 1 168 425,00 грн.

За умовами п. 3.1 ціна даного договору без ПДВ також складає 1 168 425,00 грн.

При цьому, в силу умов п. 1.4 договору, обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків, а у відповідності до п. 3.2 договору, ціна може бути змінена у зв`язку із зміною реального фінансування видатків замовника за взаємною згодою сторін.

Крім того, умови поставки визначені і п.п. 5.1 та 5.2 договору, згідно яких: строк поставки товару з моменту укладання договору до 31.12.2020 року; місце поставки товару - складське приміщення Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради за адресою: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 43.

Порядок здійснення оплати сторони узгодили у розділі 4 договору.

Відповідно до п. 4.1 договору, розрахунки замовником проводяться протягом 15 календарних днів з дня поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

В силу положень п. 6.1 договору замовник зобов`язався прийняти поставлений товар згідно накладної та своєчасно і у повному обсязі сплачувати за поставлений товар; а виконавець згідно п. 6.3 договору забезпечити поставку товару у строки, вказані у п. 5.3 договору.

Крім того, розділ 7 договору містить умови відповідальності сторін.

Відповідно до п. 7.1 договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

Сплата пені, штрафу, компенсації збитків не звільняє сторони від належного виконання своїх зобов`язань за цим договором.

На виконання умов договору №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року позивач поставив відповідачу товар, а відповідач прийняв відповідний товар, а саме, курчата бройлерів 1 категорії охолоджені; філе куряче охолоджене; тушка куряча охолоджена 1 категорії, загальною вартістю 321 690,59 грн., на підтвердження чого надано копії:

- видаткових накладних (а.с. - ).

які засвідчена підписами уповноважених представників сторін договору.

Так, з сторони відповідача видаткові накладні підписані ОСОБА_1., яка обіймає посаду завідуючої складом, на яку відповідно до посадової інструкції покладено обов`язкок приймання товару на склад. Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи копіями наказу (про переведення на іншу роботу ОСОБА_1 від 11.08.2016 року та посадової інструкції завідуючої складом.)

Таким чином, зважаючи на викладене, суд констатує факт правомочності вказаної особи на підписання товарно-розпорядчих документів від імені відповідача.

Тобто, загальна вартість поставленого товару становить 321 690,59 грн.

Разом з тим, зважаючи на викладену у постанові від 03.09.2019 року у справі № 810/611/14-а правову позицію Верхвоного суду та беручи до уваги те, що відповідачем не заперечувався факт поставки товарів у вказаному обсязі, а тому суд вважає, що надані позивачем копії видаткових накладних є належними у розумінні приписів ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік» документами, якими підтверджується факт здійснення господарської операції та поставки відповідачу товару.

Крім цього, керуючись приписами ст.ст. 78, 79 ГПК України, суд відзначає, що надані позивачем докази на підтвердження факту поставки відповідачу товару у своїй сукупності достовірно підтверджують обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. При цьому, доказів на їх спростування суду не надано.

Однак, як зазначає позивач, що не спростовано і відповідачем, останній на відміну від позивача свої зобов`язання за договором в порушення приписів чинного законодавства та умов договором щодо своєчасної і повної оплати вартості поставленого товару виконав неналежним чином: несвоєчасно та не повному обсязі, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами.

Так, на підтвердження своєї позиції позивач надав суду акт звіряння між Комунальним підприємством «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради та ФОП Бухонько Ліною Анатоліївною за договором №35/2 від 23.01.2020 року, складеним за данами станом на 01.04.2020 року, з якого вбачається, що відповідачем дійсно в якості оплати вартості товару за договором було перераховано на рахунок позивача грошові платежі 27.02.2020 року у розмірі 55 090,43 грн. та 06.03.2020 року у розмірі 28 128,00грн.

Таким чином, відповідач оплатив вартість поставленого товару на загальну суму 83 218,43 грн., при цьому, плата за товар на суму 238 472,16 грн. внесена не була.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати отриманого товару (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).

А тому, здійснивши часткову оплату поставленого товару та підписавши в подальшому акт звірки взаємних розрахунків з позивачем, відповідач визнав наявність зобов`язання з оплати поставленого товару.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне за своїм змістом положення викладене в ч. 1 ст. 265 ГК України.

До укладеного між сторонами договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

У відповідності з ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Як з`ясовано судом, на виконання вищенаведених умов договору поставки позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 321 690,59 грн., а останнім його прийнято, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, підписаними сторонами без зауважень.

В силу ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем товару від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до чинного законодавства та умов договору. У даному випадку, враховуючи те, що поставка останньої партії товару мала місце 11.03.2020, що підтверджується наданими копіями видаткових накладних, беручи до уваги умови п. 4.1 договору щодо порядку здійснення оплати товару, суд констатує, що останнім днем, з якого виходить і позивач, здійснюючи свої розрахунки, оплати товару є 26.03.2020 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за умовами п. 4.1 договору, розрахунки замовником проводяться протягом 15 календарних днів з дня поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Тобто, як було встановлено вище, оплата за поставлений товар у повному обсязі мала бути внесена відповідачем до 26.03.2020 включно.

За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати у повному обсязі вартості поставленого товару не виконав у встановлений договором строк, то він відповідно вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Так, з огляду на вищенаведене та встановлення факту невиконання відповідачем обов`язку з оплати вартості поставленого товару, вимоги позивача в частині стягнення суми основного боргу за договором поставки є обґрунтованими і доведеними, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар, вартість якого не сплачена, у розмірі 238 472,16 грн.

З`ясувавши вищевикладені обставини справи, суд вважає доцільним перейти до з`ясування питання щодо задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на підставі приписів ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних у розмірі - 977,34 грн. та інфляційних втрат у розмірі - 1 907,78 грн. за відповідний період прострочення.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що у свою чергу є підставою для застосування до нього встановлених законом наслідків у відповідності до ст. 625 ЦК України, які є способом захисту майнових прав та інтересів позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідачем несвоєчасно виконувались умови договору щодо оплати вартості поставленного товару, то він зобов`язаний сплатити на користь позивача проценти річних та суму індексу інфляції від простроченої суми у встановленому законом розмірі.

Так, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 977,34 грн. за загальний період з 27.03.2020 по 15.05.2020 тривалістю50 днів.

А тому, враховуючи положення статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування відсотків річних на суму основного боргу, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми трьох відсотків річних та здійснивши його математичний перерахунок, беручи до уваги, що розмір заявлених до стягнення річних не перевищує їх дійсний розмір, суд, керуючись принципом диспозитивності, вважає вимоги позивача законними та обгрунтованими, а тому приходить до висновку про можливість стягннення з відповідача 3% річних у розмірі 977,34 грн.

При цьому, вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі - 1 907,78 грн. за квітень 2020 року місяць, суд бере до уваги наступне.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

За розрахунком позивача інфляційні втрати за квітень 2020 року нараховані на основну суму заборгованості у розмірі 238 472,00 грн. склали - 1 907,78 грн.

Суд вважає даний розрахунок інфляційних втрат обґрунтованим і законним, а тому вважає необхідним стягнути їх з відповідача у заявленому розмірі.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, суд відзначає, що доказів сплати заявленої до стягнення заборгованості відповідачем суду не надано.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням викладених у прохальній частині позовної заяви вимог позивача про стягнення з відповідача 241 357,28 грн., розрахунок яких знайшов своє підтвердження піж час розгляду справи та є законним і правильним, а також беручи до уваги визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову в заявленому розмірі в повному обсязі.

Позивач при поданні позову за платіжним дорученням №238 від 18.05.2020 року сплатив до Державного бюджету України судовий збір в сумі 6 620 грн. 37 коп.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

У зв`язку з визнанням позову відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову до суду судового збору, що складає 1 810 грн 18 коп.

Решта сплаченого позивачем судового збору в сумі 1 810 грн 18 коп. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Дана вимога фактично є заявою позивача про розподіл судових витрат, обґрунтовуючи яку він посилається на те, що очікує понести витрати на оплату відрядних, транспортні витрати та витрати на професійну правничу допомогу в орієнтованому розмірі 10 0000,00 грн.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження понесених ним судових витрат суду не надає.

Згідно з положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу слід звернути увагу на те, що в силу ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, як зазначено вище, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг).

Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, розглядаючи питання про розподіл заявлених позивачем до стягнення судових витрат на оплату відрядних та транспорту, необхідно наголосити на тому, що наведені витрати не віднесені до видів витрат, визначених у пунктах 1-3 ч. 3 ст. 123 ГПК України, однак, аналізуючи їх на предмет відповідності витратам, вказаним у п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України, суд приходить до висновку, що диспозиція такого пункту пов`язує віднесення витрат учасника судового процесу до категорії "витрат, пов`язаних з розглядом справи", а відтак і до категорії "судових витрат", оскільки має місце їх пов`язаність з вчиненням інших "процесуальних дій".

З викладеного вбачається, що будь-які дії учасника господарської справи, пов`язані із її розглядом судом - у тому числі явка в судове засідання та участь у судовому засіданні є процесуальною дією в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України, а відтак і витрати понесені такою стороною, відносяться до складу судових витрат.

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо).

Однак, і у даному випадку умовою стягнення вказаних судових витрат є надання відповідних доказів, які підтверджують їх здійснення.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем до закінчення судових дебатів у справі не було надано суду жодних доказів на підтвердження понесених ним судових витрат, а також не зроблено про це відповідної заяви, то вказані судові витрати розподілу не підлягають, а заяву про розподіл судових витрат слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця Бухонько Ліна Анатоліївна до Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради про стягнення заборгованості за договором №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 241 357,28 грн. - задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 43, ідентифікаційний код 32830931) на користь фізичної особи-підприємця Бухонько Ліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість за договором №35/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 241 357,28 грн.; а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 810,18 грн.

3. Повернути з державного бюджету України фізичній особі-підприємцю Бухонько Ліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 810,18 грн., сплачений за платіжним дорученням №238 від 18.05.2020 року.

Повернення судового збору здійснюється на підставі даного рішення, підписаного та засвідченого гербовою печаткою господарського суду.

4. Видати наказ позивачу після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Заяву фізичної особи-підприємця Бухонько Ліна Анатоліївна про розподіл судових витрат - залишити без розгляду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд Луганської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 09.06.2020 року.

Суддя О.В. Тацій