ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2020 р. Справа№ 910/12460/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Тищенко А.І.

при секретарі Токарева А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 10.06.2020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 року у справі № 910/12460/19 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп"

до Державного підприємства "Маріупольський морський торгівельний порт"

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" з вимогами до Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" про зобов`язання вчинити дії.

Також, 11.09.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просив суд заборонити Державному підприємству "Маріупольський морський торговельний порт" та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням публічних закупівель та укладенням договорів щодо оцінки вартості основних засобів Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" станом на 01.01.2018 з метою її використання при трансформації фінансової звітності, складеної з П(С)БО та її складання за вимогами МСФЗ до набрання рішенням у даній справі законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2019 у справі № 910/12460/19, у відповідності до ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 27, п. 1 ч. 1 ст. 31, ст.. 136, п. 2 ч. 1 ст. 138 Господарського процесуального кодексу України, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" про забезпечення позову з доданими до неї документами та позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" до Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" про зобов`язання вчинити дії з доданими до неї документами направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Донецької області (61022, м. Харків, пр. Науки, буд. 5).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.09.2019 скасовано, справу № 910/12460/19 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 відкрито провадження у справі № 910/12460/19.

11.09.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просить суд заборонити Державному підприємству "Маріупольський морський торговельний порт" та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням публічних закупівель та укладенням договорів щодо оцінки вартості основних засобів Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" станом на 01.01.2018 з метою її використання при трансформації фінансової звітності, складеної за П(С)БО та її складання за вимогами МСФЗ до набрання рішенням у даній справі.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт" під час діючого, укладеного з позивачем договору про надання послуг від 25.02.2019 № 27-7/19/58 проводить вже другу закупівлю послуг з предметом закупівлі ідентичним предмету договору від 25.02.2019 № 27-7/19/58. До того ж, заявник зазначає про намір відповідача розірвати укладений з позивачем договір, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, та можливість укладення договору з переможцем шостого аукціону, що, за твердженнями позивача, може призвести до неможливості виконання рішення у даній справі.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 року у справі № 910/12460/19 відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" про забезпечення позову.

Не погодившись з вказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 року у справі № 910/12460/19 року та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Підставою для скасування ухвали суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена, а ухвала суду першої інстанції скасована.

Також зазначає, що Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт" під час діючого, укладеного з позивачем договору про надання послуг від 25.02.2019 № 27-7/19/58 проводить вже другу закупівлю послуг з предметом закупівлі ідентичним предмету договору від 25.02.2019 № 27-7/19/58.

14.01.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів передані на розгляд колегії суддів у складі: Шаптала Є.Ю. (головуючий суддя), Куксов В.В., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 року у справі № 910/12460/19 та призначено до розгляду на 12.02.2020.

31.01.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції просить залишити без змін.

Також зазначає, що відповідач жодним чином не відмовляється від виконання умов договору, та навпаки зацікавлений в отриманні від позивача якісної послуги, а доводи апеляційної скарги щодо невиконання з боку відповідача умов п. 1.3, 6.1.1, 6.1.2, договору, не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 відкладено розгляд справи на 18.02.2020.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/692/20 від 18.02.2020, у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М. Л. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В. В., Тищенко А. І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 у справі № 910/12460/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В. В., Тищенко А. І. та призначено до розгляду на 18.03.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 повідомлено учасників справи №910/12460/19, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 не відбувся 18.03.2020, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" та зазначено, що про час та дату судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2020 призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекстатус груп» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 у справі №910/12460/19 на 27.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2020 відкладено розгляд справи на 10.06.2020.

09.06.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

В судове засідання 10.06.2020 сторони своїх представників не направили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином про причини неявки суд не повідомили, крім відповідача, яким подано клопотання про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представників сторін.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову.

Згідно ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст.136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч. 1 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України).

Як зазначалось вище та підтверджується матеріалами справи, заява про забезпечення позову мотивована тим, що Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт" під час діючого, укладеного з позивачем договору про надання послуг від 25.02.2019 № 27-7/19/58 проводить вже другу закупівлю послуг з предметом закупівлі ідентичним предмету договору від 25.02.2019 № 27-7/19/58. До того ж, заявник зазначає про намір відповідача розірвати укладений з позивачем договір, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, та можливість укладення договору з переможцем шостого аукціону, що, за твердженнями позивача, може призвести до неможливості виконання рішення у даній справі.

На думку заявника вказані обставини, свідчать про намір відповідача закупити послуги з предметом закупівлі ідентичним предмету договору від 25.02.2019 № 27-7/19/58., що у свою чергу в подальшому у разі задоволення позовних вимог може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення Господарського суду міста Києва.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч вимогам статті 74 Господарського процесуального кодексу України не надано належних, допустимих та достатніх доказів, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість зникнення/знищення певних доказів або імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У відповідності до усталеної судової практики при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Таким чином, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи що предметом позову у справі №910/12460/19 є вимога позивача до відповідача про зобов`язання вчинити дії.

Таким чином, позивач звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, у разі задоволення якої судове рішення не потребуватиме примусового виконання, отже в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 викладений аналогічний правовий висновок.

Позивачем в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений у поданій заяві, стверджується що Державне підприємство "Маріупольський морський торговельний порт" під час діючого, укладеного з позивачем договору про надання послуг від 25.02.2019 № 27-7/19/58 проводить вже другу закупівлю послуг з предметом закупівлі ідентичним предмету договору від 25.02.2019 № 27-7/19/58. До того ж, заявник зазначає про намір відповідача розірвати укладений з позивачем договір, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, та можливість укладення договору з переможцем шостого аукціону, що, за твердженнями позивача, може призвести до неможливості виконання рішення у даній справі.

Згідно з ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 916/2786/17, та положень ч. 1 ст. 136 і ст. 137 Господарського процесуального кодексу України , дає підстави дійти висновку про те, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в ч.ч.2, 5, 6, 7 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України ).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Така правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 910/688/13.

Крім того, суд апеляційної інстанції в сукупності дослідивши докази, враховуючи імперативність приписів Конституції України і практику Європейського суду, вважає, що заявник не довів належними та допустимими доказами необхідність вжиття заходів забезпечення позову, а їх вжиття за наведених доводів і обґрунтувань призведе до неправомірного втручання у права та обов`язки сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" про забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 року у справі № 910/12460/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, а підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп" - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.12.2019 року у справі № 910/12460/19 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп".

4. Матеріали оскарження №910/12460/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.06.2020

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

А.І. Тищенко