Справа № 908/3736/15
Судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Кролевець О.А.
у справі №908/3736/15
за позовом JUDSON TRADING LIMITED (Джадсон Трейдінг Лімітед)
до Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Фонд державного майна України, Акціонерне товариство "Сбербанк", VELBAY HOLDINGS LIMITED (Велбей Холдінгс Лімітед)
за участю Прокуратури Запорізької області
про стягнення 39154924,11 доларів США, що еквівалентно 835141406,20 грн,
1. Рішенням Господарського Суду Запорізької області від 06.06.2019, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2019, відмовлено в задоволенні позову JUDSON TRADING LIMITED (Джадсон Трейдінг Лімітед) (далі - Позивач) до Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (далі - Відповідач) про стягнення 39154924,11 доларів США (що еквівалентно 835141406,20 грн) заборгованості за договором позики №JT-ZALK/L-0000-000 від 25.11.2009 з повернення отриманих грошових коштів та сплати відсотків за користування ними.
2. Судові рішення мотивовані тим, що згідно з пунктом 2 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.05.2018 "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" (далі - Рішення) та пунктом 230 додатку до Рішення до Позивача строком на три роки застосовані санкції, зокрема, щодо запобігання виведенню капталів за межі України та зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань, які виключають можливість стягнення під час дії обмежень з Відповідача на користь Позивача спірної заборгованості.
3. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення про задоволення позову.
4. Касаційна скарга мотивована незастосуванням судами першої та апеляційної інстанцій постанови Правління Національного банку України №654 від 01.10.2015 "Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" (далі - Постанова НБУ №654); неправильним застосуванням положень статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), статей 317, 321 Цивільного кодексу України; порушенням вимог статей 2, 5, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, Позивач посилається на незазначення судами жодної правової норми, яка дає підстави вважати, що на час дії санкцій не підлягають судовому захисту порушені права, зокрема щодо повернення наданої позики та сплати відсотків за користування позикою.
5. Постановою Верховного Суду від 09.06.2020 касаційна скарга Позивача задоволена частково, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Постанова мотивована тим, що ухвалені рішення та постанова в даній справі не відповідають вимогам статей 236, 238, 282 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій взагалі не розглянуто спір по суті, не з`ясовано наявність/відсутність порушеного права чи інтересу позивача, не надано оцінки зібраним у справі доказам (в тому числі доказам поданим позивачем на підтвердження перерахування коштів за договором позики №JT-ZALK/L-0000-000 від 25.11.2009), які містяться у справі, не мотивовано відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), не надано оцінки аргументам учасників справи (в тому числі аргументам прокурора щодо відсутності в матеріалах справи належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів перерахування позивачем відповідачу 30 млн. доларів США за договором позики від 25.11.2009 №JT-ZALK/L-0000-000, який зареєстровано в управлінні Національного банку України в Запорізькій області за № 2 від 18.01.2010, та на підставі якого заявлено даний позов).
7. Водночас, за висновком суду касаційної інстанції, відмовивши у задоволенні позову із посиланням на Закон України "Про санкції", суди попередніх інстанцій, в порушення вимог статей 238, 282 Господарського процесуального кодексу України, не зазначили, які конкретні норми Закону України "Про санкції" передбачають можливість відмови у задоволенні позову та/або свідчать про передчасність звернення позивача із даним позовом.
8. Я не погоджуюся з висновком суду касаційної інстанції про те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з огляду на таке.
9. У силу положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого права (охоронюваного законом інтересу) у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі в судовому порядку. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
10. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема на підставі договорів.
11. Зокрема, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Також позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 1046, 1048 Цивільного кодексу України).
12. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).
13. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).
14. З аналізу викладених норм вбачається, що підставою для захисту в судовому порядку прав позивача шляхом стягнення заборгованості є встановлення обставин щодо порушення таких прав відповідачем шляхом невиконання чи неналежного виконання відповідного зобов`язання з урахуванням як умов договору, так і вимог законодавства.
15. Одним із нормативно правових актів, що підлягає врахуванню при вирішенні спорів про виконання зобов`язань за участю відповідних суб`єктів (щодо яких застосовані спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, далі - санкції), є Закон України "Про санкції".
16. Згідно з преамбулою Верховна Рада України прийняла наведений Закон, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил, констатуючи, що пріоритетами національних інтересів України є, зокрема, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України, заявляючи, що пряме або опосередковане втручання у внутрішні і зовнішні справи України під будь-яким приводом є неприпустимим, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
17. Відповідно до положень статей 1, 4 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави передбачено застосування по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність, ряду санкцій, зокрема: запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань.
18. Рішення про застосування зазначених санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання (ст. 5 Закону України "Про санкції").
19. Так, підпунктом 2 пункту 2 Рішення передбачено застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до юридичних осіб згідно з додатком 2. Зокрема, пунктом 230 зазначеного додатку передбачено застосування до Позивача строком на три роки таких видів обмежувальних заходів (відповідно до Закону України "Про санкції"): запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань тощо. Рішення введено в дію Указом Президента України від 14.05.2018 №126/2018.
20. Я погоджуюся з висновком суду апеляційної інстанції про відхилення доводів Позивача щодо порушення положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки застосовані відповідно до закону санкції не мають на меті позбавлення Позивача його власності, а стосуються тимчасового обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Зазначені обмежувальні заходи здійснюються в інтересах суспільства з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України. З огляду на обмежувальний характер цих заходів (три роки) та обсяг обмежень, а також наявність у Позивача права на оскарження в суді рішення, яким щодо нього застосовані відповідні санкції, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про дотримання розумного балансу між законною метою, яка лежить в основі, та правами Позивача, який постраждав від застосування санкцій. Наведене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 16.10.2019 у справі №908/2753/18.
21. На час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції Рішення було чинним, доказів оскарження його в установленому законом порядку учасники справи не надали.
22. З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що наявність застосованих до Позивача на підставі Закону України "Про санкції" чинних обмежувальних заходів (санкцій) щодо запобігання виведенню капіталів за межі України, зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань виключає можливість суду стягнути з Відповідача на користь Позивача заявлену до стягнення заборгованість.
23. Я не погоджують з наведеним у постанові суду касаційної інстанції посиланням на відсутність у судових рішеннях попередніх інстанцій зазначення про те, які конкретні норми Закону України "Про санкції" передбачають можливість відмови у задоволенні позову та/або свідчать про передчасність звернення Позивача із даним позовом.
24. Зважаючи на те, що протягом періоду дії запроваджених щодо Позивача санкцій Відповідач не лише має законні підстави не виконувати зобов`язання перед Позивачем (у разі їх наявності), а й позбавлений можливості їх виконати без порушення вимог Закону України "Про санкції", у суду відсутні підстави для висновку про порушення Відповідачем прав Позивача та ухвалення рішення про їх захист. Ухвалення судом рішення про спонукання Відповідача до виконання відповідного обов`язку в примусовому порядку вочевидь суперечитиме суті Закону України "Про санкції" та передбачених ним санкцій.
25. Отже, я вважаю правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення заявленого Позивачем позову про стягнення заборгованості під час дії санкцій, встановлених Рішенням з урахуванням пункту 230 додатку до Рішення.
26. При цьому доводи Позивача щодо незастосування судами Постанови НБУ №654 підлягають відхиленню як такі, що ґрунтуються на довільному тлумаченні його положень. Адже ані Закон України "Про санкції", ані Постанова НБУ №654 не передбачають, що реалізація застосованих до певної особи персональних санкцій здійснюється виключно банками. Встановлення Постановою НБУ №654 обов`язків для банків щодо реалізації та моніторингу ефективності персональних санкцій не звільняє інших осіб від необхідності виконання відповідного рішення Ради національної безпеки та оборони України щодо застосування персональних санкцій, введеного в дію указом Президента України, яке є обов`язковим відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про санкції".
27. Водночас я не погоджуюсь з висновком суду касаційної інстанції про необхідність направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав нез`ясування судами наявності/відсутності порушеного права чи інтересу Позивача, ненадання оцінки зібраним у справі доказам (наданим на підтвердження перерахування коштів за спірним договором позики), ненаведення мотивування відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), ненадання оцінки аргументам учасників справи (аргументам прокурора щодо відсутності в матеріалах справи належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів перерахування Позивачем Відповідачеві коштів за спірним договором позики).
28. Відповідно до положень частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є лише таке порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
29. Проте дослідження судами першої та апеляційної інстанцій доказів (щодо перерахування коштів за спірним договором позики) та надання оцінки доводам прокурора (щодо відсутності перерахування відповідних коштів), про які зазначив суд касаційної інстанції у постанові, не мало б наслідком спростування висновків, які стали підставою для відмови в задоволенні позову - неможливість стягнення заборгованості (в разі її наявності) на користь Позивача протягом дії санкцій. Водночас Позивач у касаційній скарзі не наводить доводів щодо ненадання судами першої та апеляційної інстанцій оцінки певним доводам сторін та наявним у справі доказам, які спростовують наведений висновок судів. Відтак необхідність направлення справи на новий розгляд відсутня.
30. Зважаючи на те, що Позивач не довів неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції положень цивільного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, з урахуванням вимог Закону України "Про санкції", оскаржувані судові рішення підлягали залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.
Суддя О. Кролевець