СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
04.06.2020 Справа № 922/4169/19
судді Россолова В.В. у справі №922/4169/19
за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків,
до 1. Харківської міської ради, м. Харків;
2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської області, м. Харків;
3. Фізичної особи-підприємця Каруни Олексія Олександровича, м. Харків;
4. Фізичної особи-підприємця Проценка Олексія Вікторовича, м. Харків;
про скасування в частині рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність, -
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2020 у справі №922/4169/19 апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишено без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2020 у справі №922/4169/19 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови, в решті рішення залишено без змін; додаткове рішення господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/4169/19 залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Харківської міської ради щодо проведення приватизації шляхом викупу є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює порядок здійснення приватизації, а саме ст. 1, 2, 4, 25, 29 У "Про приватизацію державного майна" та ст. 11, 18-2 ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Повністю погоджуюсь з відповідним висновком суду на підставах викладених в мотивувальній частині постанови.
В той же час апеляційний господарський суд дійшов висновку про доцільність застосування для вирішення даного спору практики Європейського суду з прав людини про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Стрейтч проти Сполученого Королівства. У звязку з чим судом відмовлено в задоволенні позову.
Втім, я не погоджуються з позицією суду у відповідній частині, вважаю неправомірним застосування відповідної практики Європейського суду з прав людини до даного спору з огляду на таке.
За обставинами справи Стретч проти Сполученого Королівства : заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Тобто, у відповідній справі орган місцевого самоврядування вказав на неможливість продовження дії договору з підстав неправомірного узгодження сторонами самої можливості продовження правовідносин.
Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до обставин цієї справи, Європейський суд з прав людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. Крім того, у справі Стретч проти Сполученого Королівства мало місце визнання права оренди земельної ділянки, на якій були розташовані споруди, що належали на праві власності саме орендарю.
Проте у даній справі, позивач звернувся з позовом у зв`язку із порушенням відповідачами процедури продажу комунального майна, отже, обставини справи Стретч проти Сполученого Королівства та обставини даної справи істотно різняться, а тому практика Європейського суду з прав людини, що знайшла відображення у справі Стретч проти Сполученого Королівства , не може вважатися джерелом права у розгляді даної справи.
Вважаю, доречним, у даному випадку, врахувати практику Європейського суду з прав людини у застосуванні статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо втручання держави у право на мирне володіння майном (зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), якою напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно - правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у справі "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.
У даному випадку вбачається недотримання першим та другим відповідачем процедури розпорядження комунальною власністю вимогам законодавства.
Таким чином, позбавлення набувача його майна, шляхом часткового скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, яке переслідує «суспільний» та «публічний інтерес» , ґрунтується на розумних підставах.
При цьому відповідна особа не несе «індивідуальний і надмірний тягар», оскільки часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є єдиним законним та справедливим способом усунення виявленого судом порушення. Правовим наслідком задоволення позову є повернення сторонами усього, що вони одержали на виконання спірного правочину, тобто фактично повернення набувачу коштів, сплачених на виконання правочину.
Відтак, у даній справі позбавлення набувача його майна, шляхом часткового скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність є пропорційним втручанням з боку держави, а отже є законним в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Вказане свідчить про правомірність позову Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків, до 1. Харківської міської ради, м. Харків;2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської області, м. Харків;3. Фізичної особи-підприємця Каруни Олексія Олександровича, м. Харків;4. Фізичної особи-підприємця Проценка Олексія Вікторовича, м. Харків про скасування в частині рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна у комунальну власність підлягав задоволенню.
У зв`язку з вищевикладеним, на моє переконання, апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області підлягала задоволенню, рішення Господарського суду Харківської області від 12.03.2020 у справі №922/4169/19 скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків, до 1. Харківської міської ради, м. Харків; 2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської області, м. Харків; 3. Фізичної особи-підприємця Каруни Олексія Олександровича, м. Харків; 4. Фізичної особи-підприємця Проценка Олексія Вікторовича, м. Харків, а додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 25.03.2020 у справі №922/4169/19 скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні заяви представника ФОП Каруни О.О. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат (вх.6749 від 16.03.2020).
Суддя В.В. Россолов