ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Справа № 915/2285/19
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Ткаченка О.В.,

за участю:
секретаря судового засідання Сулейманової С.М.,

представника позивача: не з`явився;

представника відповідача: Малецький О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група, 03038, м. Київ, вул.Федорова, буд.32, літ.А; адреса для листування: 03150, м. Київ, вул.Антоновича, 131, офіс 172,

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ,

про: про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу у розмір 477137,64 грн, -

в с т а н о в и в:

СУТЬ СПОРУ: 18.11.2019р. Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Українська страхова група звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №ЮКК/1912149 від 13.11.2019р. про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 страхового відшкодування в порядку регресу у розмір 477137,64 грн.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що 19.01.2018 відбулась дорожньо транспортна пригода за участю транспортного засобу Volvo FH державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та транспортного засобу УАЗ 3151 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_2 . Згідно Протоколу про адміністративне правопорушення серія БД№041742 від 19.01.2018 та схеми місця ДТП, а також постанови Тарутинського районного суду Одеської області від 13.03.2018, справа №514/99/18, дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху України. Позивач вказує, що здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 477 137,64 грн. Зазначає, що особою, відповідальною за завдані потерпілому збитки є відповідач.

Ухвалою суду від 21.11.2019 справу прийнято до провадження суддею Ткаченком О.В., відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18 грудня 2019 року об 13:00.

Ухвалою суду від 18.12.2019 було продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 30.01.2020 о 10:30.

30.01.2020 від відповідача надійшов відзив, за змістом якого він вказує, що у відповідності до акту технічного стану легкового УАЗ-3151 шасі НОМЕР_4 за вх. від 14.02.2017 № 2150 вказаний автомобіль був переданий з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_5 . При цьому відповідач вважає, що оскільки військова частина НОМЕР_5 має статус окремої військової частини, що веде власне військове (корабельне) господарство, саме вона є власником УАЗ-3151 заводський номер НОМЕР_4 військовий номер НОМЕР_3 . Доводи позивача, що у зв`язку з зняттям 01.01.2019 військової частини НОМЕР_5 із фінансового забезпечення з Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та зарахуванням на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 відповідальність за заподіяну шкоду зобов`язана нести військова частина НОМЕР_1 , відповідач вважає помилковими.

Ухвалою суду від 30.01.2020 підготовче засідання відкладено на 18 лютого 2020 року о 09:30, запропоновано позивачу в 5-денний строк від дня отримання відзиву, надати суду відповідь на відзив.

Від позивача 13.02.2020 до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, за змістом якого позивач підтримує в повному обсязі та просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі 477137,64 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 7157,06 грн.

Ухвалою суду від 18.02.2020 було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні 17.03.2020 о 10:30.

Проте у зв`язку із вжиттям карантинних заходів та перебуванням суддів Господарського суду Миколаївській області у період з 17.03.2020 по 27.03.2020 у відпустках судове засідання, призначене на 17.03.2020 не відбулось.

З огляду на впровадження постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (в редакції постанови від 04.05.2020р. №343) на період з 12.03.2020р. по 22.05.2020р. на всій території України карантину, а також на запровадження з 16.03.2020р. на території адміністративної будівлі Миколаївської обласної ради обмежувальних та профілактичних заходів (розпорядження голови Миколаївської обласної ради Про заходи щодо недопущення поширення випадків захворювань, спричинених новим коронавірусом № 35-р від 13.03.2020р.), з 16.03.2020р. було обмежено доступ громадян та учасників судового процесу до Господарського суду Миколаївської області.

Відповідно до ч.2 ст.195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Натомість, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі Конвенція) визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 13 Конвенції встановлює право кожного на ефективний засіб юридичного захисту.

Стаття 42 ГПК України, одним із прав учасників у справі визначає право брати участь у судових засіданнях, заперечувати проти доводів та міркувань інших учасників судового процесу, подавати заяви та клопотання.

Крім того, господарське судочинство діє виходячи із принципу диспозитивності, сутність якого полягає в нерозривній єдності двох елементів свободи вибору варіанту захисту порушеного права і свободи розсуду сторони при обранні варіантів поведінки в процесі захисту свого права. Він закріплює право сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вільно здійснювати в господарському суді свої матеріальні і процесуальні права та розпоряджатися ними.

Враховуючи викладене, у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України рішення про послаблення карантинних заходів з 11.05.2020 ухвалою суду від 15.05.2020 розгляд справи по суті призначено у судовому засіданні 28 травня 2020 року о 12:00, а також запропоновано учасникам справи ініціювати розгляд справи без участі осіб, які беруть участь у справі, у судовому засіданні, на підставі наявних документів, у зв`язку зі встановленням на усій території України карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.202р. Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з наступними змінами, подавши до Господарського суду Миколаївської області відповідне клопотання (заяву).

21.05.2020 від позивача до суду надійшло клопотання, за змістом якого він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу за наявними матеріалами та без участі його представника.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.05.2020 заперечував проти позову з викладених у відзиві підстав.

Враховуючи викладене, керуючись приписами до ч.9 ст.165 ГПК України суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Господарським судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

У судовому засіданні 28.05.2020 судом у відповідності до ст.ст.233, 240 ГПК України підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд встановив.

03 липня 2017 року між ПАТ Страховою компанією Українська страхова група (страховик) та ПАТ Одескабель (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-1509-17-00188 (далі Договір №28-1509-17-00188).

Матеріали справи свідчать, що 19.01.2018 на автодорозі Одеса-Мелітополь- Новоазовськ відбулась дорожньо транспортна пригода за участю транспортного засобу Volvo FH державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та транспортного засобу УАЗ 3151 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серія БД № 041742 від 19.01.2018 року, схемою місця ДТП, а також постановою Тарутинського районного суду Одеської області від 13.03.2018 року у справі № 514/99/18.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 транспортний засіб сідловий тягача Volvo FН, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ПАТ Одеський кабельний завод Одескабель (а.с.15).

У зв`язку з порушенням 19.01.2018 ОСОБА_2 п.2.3.б 10.4 Правил дорожнього руху, 19.01.2018 складено адміністративний протокол БД № 041742 за статтею 124 КУпАП.

Постановою Тарутинського районного суду від 13.03.2018 у справі № 514/99/18 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с.22).

Внаслідок ДТП автомобіль Volvo FН зазнав механічних пошкоджень, а тому 22.01.2018 Одеський кабельний завод Одескабель звернулось до ПАТ Страхова компанія Українська страхова група із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 23).

12.06.2018 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі рахунку № 8ТЛТЛ 803906 від 19.03.2018 року було складено страховий акт № ПСКА-7802 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 477137,64 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 12003 від 13.06.2018.

Позивач посилається на постанову Тарутинського районного суду 13.03.2018 р. у справі № 514/99/18, згідно якої ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом УАЗ 3151, перебуває на службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . А також вказує, що відповідно листа Військово-Морських сил Збройних Сил України Міністерства оборони України від 08.01.2019р. № 154/24/я-15, військову частину НОМЕР_5 з 01.01.2019р. знято з фінансового забезпечення з Командування Військово-Морських сил Збройних Сил України та зараховано на Фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

З огляду на вищевикладене ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» вважає, що відповідальність за заподіяну шкоду зобов`язаний нести відповідач у справі, а саме Військова частина НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що у відповідності до наданого позивачем паспорту (формуляру машини) легковий військовий автомобіль УАЗ-3151 заводський номер (шасі) НОМЕР_4 , військовий номер НОМЕР_3 станом на 10.12.2016 перебував на балансі військової частини НОМЕР_7 , а станом на 12.06.2017 належав військовій частині НОМЕР_5 . (а.с. 41)

Також приналежність автомобіля саме військовій частині НОМЕР_5 встановлена протоколом про адміністративне правопорушення серія БД № 041742 від 19.01.2018 року, схемою місця ДТП.

Таким чином суд доходить до висновку, що на момент скоєння ДТП саме військова частина НОМЕР_5 була власником джерела підвищеної небезпеки -УАЗ-3151 заводський номер НОМЕР_4 військовий номер НОМЕР_3 .

Як свідчить наданий позивачем витяг з наказу № 62 від 11.03.2019 командира військової частини НОМЕР_5 прапорщик ОСОБА_2 старшина 1-ої гарматної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_5 був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) від 01.03.2019 №9-РС у запас за підпунктом «й» пункту « 2» частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом). (а.с. 44)

У відповідності до наданих відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 у відзиві пояснень ОСОБА_2 військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не проходив, в списках військової частини НОМЕР_1 не рахувався.

З наведеного вбачається, що станом на час скоєння ДТП (19.01.2018) ОСОБА_2 перебував на службі саме у військовій частині НОМЕР_5 .

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України Про страхування, Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

За загальними правилом, закріпленим у частині другій статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з нормою частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Приписи частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України встановлюють особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, - таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України та частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом дев`ятим статті 7 Закону України Про страхування страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відноситься до видів обов`язкового страхування.

Відповідно до статті 2 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України Про страхування, цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно зі статтею 6 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України Про Збройні Сили України майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.06.2018 року у справі №243/10982/15-ц.

За загальними правилом закріпленим у ч. 2 ст. 1187 Цивільного Кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

За приписами ст. 1187 Цивільного Кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Під джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (Аналогічна правова позиція викладена в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 № 6).

Судом встановлено, що автомобіль УАЗ-3151 заводський номер (шасі) НОМЕР_4 , військовий номер НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_2 , з вини якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, належить Військовій частині НОМЕР_5 .

При цьому суд не може прийняти до уваги посилання позивача на лист Міноборони України від 08.01.2019 № 154/24-я-15, за змістом якого відповідно до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280 «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України», військову частину НОМЕР_5 з 01.01.2019 знято з фінансового забезпечення з Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

Суд зауважує, що вказані позивачем доводи стосуються порядку фінансування окремих військових частин, що не може впливати чи знімати відповідальність з юридичної особи військової частини НОМЕР_5 , в оперативному управлінні якої був транспортний засіб на момент ДТП, за заподіяну шкоду.

За змістом статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене суд вважає, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та підстави для його задоволення відсутні.

За вказаних обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 233, 238, 241ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:
1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Повний текст рішення складено та підписано 09.06.2020 року.

Суддя О.В. Ткаченко