УХВАЛА

11 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 920/788/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Шпорт В.В.,

представників учасників справи:

позивача - спільного підприємства «Радміртех» у формі товариства з обмеженою відповідальністю -Бугайчук В.І. - представник за довіреністю від 17.07.2019,

відповідача - Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Кондрашова А.О. (в порядку самопредставництва),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» - не з`явився,

розглянувши матеріали касаційної скарги Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 (головуючий суддя: Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.)

у справі № 920/788/19

за позовом спільного підприємства «Радміртех» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Товариство)

до Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» (далі - АТ «Сумигаз»),

про визнання недійсним рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Сумської області з позовом до Відділення, в якому просило визнати недійсним рішення Відділення від 19.06.2019 № 12 зі справи № 02-06/10-2018. Також Товариство просило стягнути з Відділення у складі судових витрат витрати названого Товариства на професійну правничу допомогу.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 17.09.2019 залучено до участі у справі № 920/788/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - АТ «Сумигаз».

Рішенням господарського суду Сумської області від 26.11.2019 (суддя Яковенко В.В.) у справі № 920/788/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020, позовні вимоги задоволено; визнано недійсним рішення Відділення від 19.06.2019 № 12 зі справи № 02-06/10-2018 ( далі - Рішення АМК); стягнуто з Відділення на користь Товариства витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 грн. та витрати названого Товариства на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи мотивовані з посиланням на обґрунтованість заявлених позовних вимог. Так, згідно з рішеннями судів попередніх інстанцій, Відділенням не доведено обставин поширення позивачем інформації, яка вводить в оману, шляхом повідомлення названим суб`єктом господарювання безпосередньо невизначеному колу осіб неправдивих та неповних відомостей, оскільки листи з інформацією, які були надані позивачем АТ «Сумигаз» не містили вказівок, доручень чи дозволу на їх розповсюдження третім особам; викладені в оскаржуваному Рішенні АМК висновки не відповідають встановленим обставинам справи. Таким чином, суди попередніх інстанцій, оцінивши докази у справі в їх сукупності, дійшли висновку, що дії позивача не є порушенням законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, передбаченим статтею 151 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» у вигляді поширення інформації, що вводить в оману, а саме: повідомлення невизначеному колу осіб відомостей, які приписують повноваження, яких позивач не має, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання товарів (робіт, послуг) цього суб`єкта господарювання, у зв`язку з чим Рішення АМК визнано недійсним.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, 10.03.2020 Відділення звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило постанову апеляційного господарського суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 916/499/18 та від 04.06.2019 у справі № 908/1383/17 (відносно того, що конкурентне законодавство не ставить застосування передбаченої ним відповідальності за порушення цього законодавства у залежність від наявності у суб`єкта господарювання вини у будь-якій формі) та висновків Верховного Суду (стосовно застосування статті 151 Закону України «Про захист недобросовісної конкуренції»), викладених у постанові від 17.04.2018 зі справи № 904/6505/17 (щодо можливості кваліфікації дій суб`єкта господарювання як порушення незалежно від настання реальних негативних наслідків для конкуренції); суд в оскаржуваній постанові вдався до очевидної підміни понять, перекручування дійсних обставин справи, окремі з яких взагалі не потребували доказування. Крім того, судове рішення апеляційної інстанції оскаржується також з підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України, з посиланням на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано залишив без розгляду клопотання Відділення про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи копії листа АТ «Сумигаз» від 20.02.2018 № 03/03, яке адресоване Товариству, і, як наслідок, не дослідив цей доказ.

Ухвалою Верховного Суду від 14.05.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 11.06.2020.

Від Товариства надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останнє просило Касаційний господарський суд залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись, зокрема, на необґрунтованість доводів касаційної скарги.

За заявою АТ «Сумигаз» від 10.06.2020 касаційна скарга у справі розглядалася без участі представника останнього.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 310 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 920/788/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення у справі № 920/788/19 ухвалене апеляційним господарським судом без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.02.2019 у справі № 916/499/18 та від 04.06.2019 у справі № 908/1383/17 (стосовно того, що конкурентне законодавство не ставить застосування передбаченої ним відповідальності за порушення цього законодавства у залежність від наявності у суб`єкта господарювання вини у будь-якій формі) та висновків Верховного Суду (щодо застосування статті 151 Закону України «Про захист недобросовісної конкуренції»), викладених у постанові від 17.04.2018 зі справи № 904/6505/17 (стосовно можливості кваліфікації дій суб`єкта господарювання як порушення незалежно від настання реальних негативних наслідків для конкуренції), оскільки висновки в зазначених справах і у справі № 920/788/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Як вбачається з тексту постанови від 03.02.2020 зі справи, що розглядається, апеляційним господарським судом досліджено висновки Верховного Суду, на які здійснює посилання у касаційній сказі скаржник, та зазначено про те, що посилання Відділення на правові позиції, викладені в постановах від 19.02.2019 у справі № 916/499/18, від 04.06.2019 у справі № 908/1383/17 та від 17.04.2018 у справі № 904/6505/17 є безпідставними, оскільки обставини у вказаних справах є відмінними від обставин справи № 920/788/19.

Так, на відміну від справи № 920/788/19, у справі № 908/1383/17 судами, на підставі оцінки доказів, встановлювались та досліджувались обставини неправомірних дій юридичної особи (як монополіста на ринку постачання електроенергії за регульованим тарифом у територіальних [географічних] межах Запорізької області [в межах території розташування мереж цієї особи]), які полягали у безпідставному припиненні електропостачання на об`єкт суб`єкта господарювання, згідно з якими визнано такі дії порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50, пунктом 5 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку постачання електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом повної відмови від реалізації товару за відсутністю альтернативних джерел придбання.

У справі № 916/499/18 судами здійснювалась оцінка дій двох юридичних осіб (учасників торгів), які кваліфіковані за пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» як антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів.

Таким чином, суди у розгляді зазначених справ вирішували питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним Рішення АМК, виходячи з встановлених ними фактичних обставин (доказової бази) у кожній справі; їх правове регулювання також є різним, що виключає їх подібність зі справою, що розглядається.

У справі № 904/6505/17, на яку посилається скаржник в касаційній скарзі, судами досліджувались обставини та здійснювалась оцінка дій юридичної особи та встановлені органом АМК обставини введення такою юридичною особою споживачів в оману шляхом повідомлення неточних відомостей про споживчі властивості, характеристики товару, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо його придбання (поширення інформації на лицьовій стороні упаковок товарів зображення ягід полуниці, грона винограду та напису «Полуниця», « Виноград » без написів «зі смаком полуниці », « з ароматом полуниці», «зі смаком винограду», «з ароматом винограду», в той час як до складу товару входить як ароматизатор харчовий, ідентичний натуральному « Полуниця », « Виноград », так і концентрат соку полуниці, винограду). При цьому, сукупність ознак, що характеризують правопорушення, передбачене статтею 151 Закону України «Про захист недобросовісної конкуренції», зокрема таких, як неточність відомостей і факт вчинення позивачем дій, визначених законом як недобросовісна конкуренція, у справі № 904/6505/17 встановлені судами та доведені АМК.

Натомість у справі, яка розглядається, судами на підставі оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, досліджувались обставини, встановлені Відділенням (та їх доведеність), пов`язані з вчиненням поширення позивачем інформації, що вводить в оману, через іншу особу (АТ «Сумигаз») шляхом повідомлення невизначеному колу осіб відомостей, які приписують повноваження, яких Товариство не має, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання товарів (робіт, послуг) цього суб`єкта господарювання, тобто, досліджувалася наявність об`єктивної сторони правопорушення, та встановлено: відсутність дій, які утворюють об`єктивну сторону правопорушення у вигляді поширення інформації, що вводить в оману, на відміну від справи № 904/6505/17.

Отже, встановлені судами фактичні обставини, що формують складові об`єктивної сторони правопорушення та, відповідно, зміст правовідносин у справах № 904/6505/17 та № 920/788/19 є різними, хоча і за подібного матеріально -правового регулювання.

Крім того, Верховний Суд у справі № 904/6505/17, вказуючи, що для кваліфікації дій суб`єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку або як антиконкурентних узгоджених дій, або як недобросовісної конкуренції не є обов`язковим з`ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків, водночас зазначав: «…достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону № 2210), або як антиконкурентні узгоджені дії (частина друга статті 6 Закону № 2210), або як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13-15 і 19 Закону № 236), або можливості настання зазначених наслідків у зв`язку з відповідними діями таких суб`єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону № 2210, статті 4, 6, 8, 151, 16, 17 і 18 Закону № 236). В останньому випадку господарським судам необхідно з`ясовувати та відображати в судових рішеннях, в чому конкретно полягають відповідні наслідки, що могли б настати в результаті дій суб`єктів господарювання, які мають ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або антиконкурентних узгоджених дій, або недобросовісної конкуренції».

Отже, необґрунтованим є аргумент Відділення про те, що апеляційним господарським судом не враховано ступінь вини Товариства та не взято до уваги можливість кваліфікації правопорушення незалежно від наслідків. Верховний Суд відхиляє вказані посилання Відділення, оскільки апеляційним господарським судом у розгляді справи з`ясована недоведеність вчинення позивачем дій, які утворюють об`єктивну сторону правопорушення у вигляді поширення інформації, що вводить в оману.

Таким чином, Касаційний господарський суд у розгляді касаційної скарги зі справи № 920/788/19 встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, та на які посилався скаржник у касаційній скарзі стосуються правовідносин, не є подібними з правовідносинами у справі № 920/788/19.

Що ж стосується посилання скаржника на те, що підставою для скасування судового рішення у справі № 920/788/19 та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції є також порушення норм процесуального права, оскільки апеляційний господарський суд, на думку скаржника, необґрунтовано залишив без розгляду клопотання Відділення про поновлення строку для подання доказів та долучення до матеріалів справи копії листа АТ «Сумигаз» від 20.02.2018 № 03/03, яке адресоване Товариству, і, як наслідок, не дослідив цей доказ (пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України), то Верховний Суд зазначає, що, заявляючи вказане клопотання в суді апеляційної інстанції, Відділенням не було обґрунтовано поважності причин неподання такого доказу до суду першої інстанції у відповідності до вимог статті 259 ГПК України, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд з дотриманням норм процесуального права залишив вказане клопотання без розгляду.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 зі справи № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відділення на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 у справі № 920/788/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 у справі № 920/788/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова