РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Справа № 913/308/20

Провадження №7/913/308/20

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Тацій О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами господарську справу №913/308/20 за позовом фізичної особи-підприємця Бухонько Ліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 43, ідентифікаційний код 32830931)

про стягнення заборгованості за договором №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 44 299,80 грн.,

Без повідомлення та виклику учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Бухонько Ліна Анатоліївна звернулася до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради про стягнення заборгованості за договором №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 44 299,80 грн., в якій заявила позовні вимоги про:

- стягнення з Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради на свою користь основного боргу за договором №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі - 44 299,80 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона як постачальник товару належним чином та в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року, а саме: у період з січня по березень 2020 року поставила покупцю (відповідачу по справі) сімома окремими партіями товар, передбачений умовами договору, на загальну суму 89 009,35 грн., однак, останній в порушення умов договору не виконав своєчасно та в повному обсязі свої зобов`язання в частині оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у неї (позивача по справі) виникло право на стягнення основної заборгованості за договором у розмірі 44 299,80 грн.

При цьому, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат. Мотивуючи заявлену вимогу, позивач посилається на те, що він очікує понести витрати на оплату відрядних, транспортні витрати та витрати на професійну правничу допомогу в орієнтованому розмірі 10 0000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 25.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №913/308/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.06.2020 року від представник відповідача протягом встановленого законом строку для подання відзиву на позовну заяву надішов до суду відгук по справі, в якому зазначає, що обставини викладені в позові визнають повністю, заборгованість не заперечують.

Згідно приписів ч. 1 ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Проаналізувавши зміст і суть поданого представником відповідача відгуку та взявши до уваги положення ст. 191 ГПК України, суд відзначає, що він дійсно за своєю суттю та змістом є заявою про визнання позову відповідачем.

За положеннями ч. 4 вказаної статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, зважаючи на розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи господарським судом підписано рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Луганської області,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2020 року між Комунальним підприємством «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради (замовник за договором) та фізичною особою-підприємцем Бухонько Ліною Анатоліївною (виконавець за договором) укладено договір №36/2 на закупівлю товару, за яким виконавець зобов`язується у 2020 році поставити замовнику товар згідно Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 - 15540000-5 Сирні продукти (сир кисломолочний ваговий, 9 % жирності; сир твердий 50 % жирності), а замовник - прийняти і оплатити цей товар.(п. 1.1 договору).

У ст. 631 ЦК передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Даний договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 10.1 договору).

Зі змісту наданої судом належним чином завіреної копії договору вбачається, що він містить скріплені печатками підписи сторін, а тому зважаючи на дату його укладення набрав чинності з 23.01.2020 року.

Згідно п. 1.3 договору, кількість товару і ціна за одиницю, технічні вимоги визначаються у специфікації (Додаток 1 до цього договору), яка є невід`ємною частиною договору.

Так, відповідно до Специфікації виконавець зобов`язався поставити замовнику такі товари:

- сир кисломолочний ваговий, 9 % жирності у кількості 500 кг, за ціною за одиницю товару 60,00 грн., на суму 30 000,00 грн.;

- сир твердий 50 % жирності у кількості 1000 кг, за ціною за одиницю товару 161,00 грн., на суму 161 000,00 грн.,

що разом складає 191 000,00 грн.

За умовами п. 3.1 ціна даного договору без ПДВ також складає 191 000,00 грн.

При цьому, в силу умов п. 1.4 договору, обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків, а у відповідності до п. 3.2 договору, ціна може бути змінена у зв`язку із зміною реального фінансування видатків замовника за взаємною згодою сторін.

Крім того, умови поставки визначені і п.п. 5.1 та 5.2 договору, згідно яких: строк поставки товару з моменту укладання договору до 31.12.2020 року; місце поставки товару - складське приміщення Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради за адресою: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 43.

Порядок здійснення оплати сторони узгодили у розділі 4 договору.

Відповідно до п. 4.1 договору, розрахунки замовником проводяться протягом 15 календарних днів з дня поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

В силу положень п. 6.1 договору замовник зобов`язався прийняти поставлений товар згідно накладної та своєчасно і у повному обсязі сплачувати за поставлений товар; а виконавець згідно п. 6.3 договору забезпечити поставку товару у строки, вказані у п. 5.3 договору.

Крім того, розділ 7 договору містить умови відповідальності сторін.

Відповідно до п. 7.1 договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

На виконання умов договору №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року позивач поставив відповідачу товар, а відповідач прийняв відповідний товар, а саме, сир твердий 50 % жирності; сир кисломолочний 9 % жирності; сир твердий, загальною вартістю 89 009,35 грн., на підтвердження чого надано копії:

- видаткових накладних (а.с. - ).

які засвідчена підписами уповноважених представників сторін договору та скріплені їх печатками.

Так, з сторони відповідача видаткові накладні підписані ОСОБА_1., яка обіймає посаду завідуючої складом, на яку відповідно до посадової інструкції покладено обов`язкок приймання товару на склад. Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи копіями наказу (про переведення на іншу роботу ОСОБА_1 від 11.08.2016 року та посадової інструкції завідуючої складом.)

Таким чином, зважаючи на викладене, суд констатує факт правомочності вказаної особи на підписання товарно-розпорядчих документів від імені відповідача.

Тобто, загальна вартість поставленого товару становить 89 009,35 грн.

Разом з тим, зважаючи на викладену у постанові від 03.09.2019 року у справі № 810/611/14-а правову позицію Верхвоного суду та беручи до уваги те, що відповідачем не заперечувався факт поставки товарів у вказаному обсязі, а тому суд вважає, що надані позивачем копії видаткових накладних є належними у розумінні приписів ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік» документами, якими підтверджується факт здійснення господарської операції та поставки відповідачу товару.

Крім цього, керуючись приписами ст.ст. 78, 79 ГПК України, суд відзначає, що надані позивачем докази на підтвердження факту поставки відповідачу товару у своїй сукупності достовірно підтверджують обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. При цьому, доказів на їх спростування суду не надано.

Однак, як зазначає позивач, що не спростовано і відповідачем, останній на відміну від позивача свої зобов`язання за договором в порушення приписів чинного законодавства та умов договором щодо своєчасної і повної оплати вартості поставленого товару виконав неналежним чином: несвоєчасно та не повному обсязі, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами.

Так, на підтвердження своєї позиції позивач надав суду акт звіряння між Комунальним підприємством «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради та ФОП Бухонько Ліною Анатоліївною за договором №36/2 від 23.01.2020 року, складеним за данами станом на 01.04.2020 року, з якого вбачається, що відповідачем дійсно в якості оплати вартості товару за договором було перераховано на рахунок позивача грошові платежі 27.02.2020 року у розмірі 14 988,30 грн. та 06.03.2020 року у розмірі 29 721,25 грн.

Таким чином, відповідач оплатив вартість поставленого товару на загальну суму 44 709,55 грн., при цьому, плата за товар на суму 44 299,80 грн. внесена не була.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати отриманого товару (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).

А тому, здійснивши часткову оплату поставленого товару та підписавши в подальшому акт звірки взаємних розрахунків з позивачем, відповідач визнав наявність зобов`язання з оплати поставленого товару.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне за своїм змістом положення викладене в ч. 1 ст. 265 ГК України.

До укладеного між сторонами договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

У відповідності з ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Як з`ясовано судом, на виконання вищенаведених умов договору поставки позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 89 009,35 грн., а останнім його прийнято, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, підписаними сторонами без зауважень.

В силу ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем товару від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до чинного законодавства та умов договору. У даному випадку, враховуючи те, що поставка останньої партії товару мала місце 06.03.2020 року, що підтверджується наданими копіями видаткових накладних, беручи до уваги умови п. 4.1 договору щодо порядку здійснення оплати товару, суд констатує, що останнім днем, з якого виходить і позивач, здійснюючи свої розрахунки, оплати товару є 21.03.2020 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за умовами п. 4.1 договору, розрахунки замовником проводяться протягом 15 календарних днів з дня поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Тобто, як було встановлено вище, оплата за поставлений товар у повному обсязі мала бути внесена відповідачем до 21.03.2020 включно.

За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати у повному обсязі вартості поставленого товару не виконав у встановлений договором строк, то він відповідно вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Так, з огляду на вищенаведене та встановлення факту невиконання відповідачем обов`язку з оплати вартості поставленого товару, вимоги позивача в частині стягнення суми основного боргу за договором поставки є обґрунтованими і доведеними, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар, вартість якого не сплачена, у розмірі 44 299,80 грн.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, суд відзначає, що доказів сплати заявленої до стягнення заборгованості відповідачем суду не надано.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням викладених у прохальній частині позовної заяви вимог позивача про стягнення з відповідача 44 299,80 грн., розмір яких знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та є законним і правильним, а також беручи до уваги визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову в заявленому розмірі в повному обсязі.

Позивач при поданні позову за платіжним дорученням №244 від 21.05.2020 року сплатив до Державного бюджету України судовий збір в сумі 2 102 грн. 00 коп.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

У зв`язку з визнанням позову відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову до суду судового збору, що складає 1 051,00 грн 00 коп.

Решта сплаченого позивачем судового збору в сумі 1 051,00 грн 00 коп. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Дана вимога фактично є заявою позивача про розподіл судових витрат, обґрунтовуючи яку він посилається на те, що очікує понести витрати на оплату відрядних, транспортні витрати та витрати на професійну правничу допомогу в орієнтованому розмірі 10 0000,00 грн.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження понесених ним судових витрат суду не надає.

Згідно з положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу слід звернути увагу на те, що в силу ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, як зазначено вище, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг).

Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, розглядаючи питання про розподіл заявлених позивачем до стягнення судових витрат на оплату відрядних та транспорту, необхідно наголосити на тому, що наведені витрати не віднесені до видів витрат, визначених у пунктах 1-3 ч. 3 ст. 123 ГПК України, однак, аналізуючи їх на предмет відповідності витратам, вказаним у п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України, суд приходить до висновку, що диспозиція такого пункту пов`язує віднесення витрат учасника судового процесу до категорії "витрат, пов`язаних з розглядом справи", а відтак і до категорії "судових витрат", оскільки має місце їх пов`язаність з вчиненням інших "процесуальних дій".

З викладеного вбачається, що будь-які дії учасника господарської справи, пов`язані із її розглядом судом - у тому числі явка в судове засідання та участь у судовому засіданні є процесуальною дією в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України, а відтак і витрати понесені такою стороною, відносяться до складу судових витрат.

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 126 ГПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо).

Однак, і у даному випадку умовою стягнення вказаних судових витрат є надання відповідних доказів, які підтверджують їх здійснення.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем до закінчення судових дебатів у справі не було надано суду жодних доказів на підтвердження понесених ним судових витрат, а також не зроблено про це відповідної заяви, то вказані судові витрати розподілу не підлягають, а заяву про розподіл судових витрат слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця Бухонько Ліна Анатоліївна до Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради про стягнення заборгованості за договором №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 44 299,80 грн. - задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Комбінат шкільного харчування» Сєвєродонецької міської ради (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 43, ідентифікаційний код 32830931) на користь фізичної особи-підприємця Бухонько Ліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість за договором №36/2 на закупівлю товару від 23.01.2020 року у розмірі 44 299,80 грн.; а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 051,00 грн.

3. Повернути з державного бюджету України фізичній особі-підприємцю Бухонько Ліни Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 051,00 грн., сплачений за платіжним дорученням №244 від 21.05.2020 року.

Повернення судового збору здійснюється на підставі даного рішення, підписаного та засвідченого гербовою печаткою господарського суду.

4. Видати наказ позивачу після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Заяву фізичної особи-підприємця Бухонько Ліна Анатоліївна про розподіл судових витрат - залишити без розгляду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд Луганської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 09.06.2020 року.

Суддя О.В. Тацій