ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2020 справа №914/370/20

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Чорної І.Б., розглянувши справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Сабатовича Руслана Богдановича

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго»

про: визнання відсутнім права на припинення постачання електричної енергії,

Представники

позивача: не з`явився;

відповідача: Коцай О.Б. (довіреність №112-35/2 від 11.02.2020р.),

ВСТАНОВИВ:

14.02.2020р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Сабатовича Руслана Богдановича до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання відсутнім права на припинення постачання електричної енергії.

Разом із позовною заявою, Фізичною особою-підприємцем Сабатовичем Русланом Богдановичем подано заяву про забезпечення позову, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№398/20, за результатами розгляду якої, 17.02.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, ухвалив вищевказану заяву (вх.№398/20 від 14.02.2020р.) фізичної особи-підприємця Сабатовича Руслана Богдановича про забезпечення позову у справі №914/370/20 задовольнити повністю; вжити заходів до забезпечення позову, а саме: заборонити Приватному акціонерному товариству «Львівобленерго» припиняти постачання електричної енергії на електроустановки за адресою: АДРЕСА_1 до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Крім того, 18.02.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 11.03.2020р.

05.03.2020р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№11332/20.

10.03.2020р. позивачем подано до суду відповідь на відзив, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№11802/20.

У підготовче засідання 11.03.2020р. з`явився представник відповідача. Позивач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив, при цьому, 11.03.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі його представника, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№11908/20.

Протокольною ухвалою від 11.03.2020р. суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 01.04.2020р.

Крім того, ухвалою від 11.03.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав позивача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

19.03.2020р. відповідачем подано до суду письмові заперечення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№13170/20.

30.03.2020р. відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№14285/20.

Крім того, 30.03.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№14335/20.

У підготовчому засіданні 01.04.2020р. сторони участь повноважних представників не забезпечили.

Протокольною ухвалою від 01.04.2020р. суд ухвалив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 13.05.2020р.

Крім того, ухвалами від 08.04.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав сторін у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

12.05.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№17583/20.

У підготовче засідання 13.05.2020р. з`явився представник відповідача. Позивач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив.

13.05.2020р. Господарський суд Львівської області ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 03.06.2020р.

У судове засідання 03.06.2020р. з розгляду спору по суті з`явився представник відповідача. Позивач участь повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечив.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справі поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи порушенням частини першої статті б згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи без його участі (вх.№17583/20 від 12.05.2020р.), а також те, що зібрані у підготовчому провадженні у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свою вимогу та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдання розгляду справи по суті, визначеного положеннями ч.1 ст.194 ГПК України, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Позиція позивача:

Позивач зазначає про отримання від відповідача попередження №203-580 від 07.02.2020р., відповідно до якого, у зв`язку із несплатою вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення позивачем Правил роздрібного ринку електричної енергії у розмірі 265939,56грн. визначеної згідно Протоколу №87 від 31.03.2017р., електроживлення (розподіл електроенергії) на електроустановки позивача за адресою: АДРЕСА_1 буде припинено з 10:00год. 21.02.2020р.

Оскільки Правила роздрібного ринку електричної енергії набули чинності у 2018р., при цьому, як вказує позивач, такі правила він не порушував, позивач просить суд визнати відсутнім у відповідача право на припинення постачання електричної енергії, як оперативно-господарської санкції за несплату вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії у розмірі 265939,56грн., визначеної згідно Протоколу №87 від 31.03.2017р.

Позиція відповідача:

Відповідач проти позову заперечив повністю, зазначивши, що з 01.01.2019 ПрАТ «Львівобленерго» втратило статус електропостачальної організації і володіє виключно правовим статусом оператора системи розподілу, а тому ПрАТ «Львівобленерго» не має ні обов`язків, ні прав щодо постачання електричної енергії позивачу.

Також, відповідач звертає увагу на те, що ПрАТ «Львівобленерго» хоч і надіслало позивачу попередження про припинення електроживлення №203-580 від 07.02.2020р, однак, не припиняло електроживлення (розподіл електричної енергії) електроустановок позивача 21.02.2020р. за адресою: АДРЕСА_1 та не скеровувало повідомлення про припинення постачання електричної енергії, а отже, на думку відповідача, право позивача не було порушено.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представника сторін, суд встановив наступне:

12.01.2006р. між Відкритим акціонерним товариством «Львівобленерго», найменування якого було змінено на Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго» (надалі по тексту - «відповідач», «Постачальник») та приватним підприємцем Сабатовичем Русланом Богдановичем (надалі по тексту - «позивач», «Споживача») укладено договір про постачання електричної енергії №68523 (надалі по тексту - «Договір»), відповідно до п.1.1. якого, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю, зазначеною в додатку №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п.2.1. Договору, під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ).

Згідно з п.3.1.2. Договору, Постачальник має право обмежувати або припиняти постачання електричної енергії Споживачу згідно з умовами розділу 6 цього договору відповідно до порядку, передбаченого ПКЕЕ.

Як зазначає позивач, відповідач надіслав позивачу попередження №203-580 від 07.02.2020р., відповідно до якого, у зв`язку із несплатою вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення позивачем Правил роздрібного ринку електричної енергії у розмірі 265939,56грн., визначеної згідно Протоколу №87 від 31.03.2017р., електроживлення (розподіл електроенергії) на електроустановки позивача за адресою: АДРЕСА_1 буде припинено з 10:00год. 21.02.2020р. Вказане не заперечується відповідачем.

Позивач зазначає, що Правила роздрібного ринку електричної енергії набули чинності у 2018р., при цьому, він не порушував такі правила.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання відсутнім у відповідача права на припинення постачання електричної енергії, як оперативно-господарської санкції за несплату вартості необлікованої електричної енергії внаслідок порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії у розмірі 265939,56грн. визначеної згідно Протоколу №87 від 31.03.2017р.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

згідно з ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Як встановлено судом, 12.01.2006р. між сторонами укладено Договір, згідно умов якого, відповідач зобов`язався продавати електричну енергію позивачу для забезпечення потреб електроустановок позивача з приєднаною потужністю, а позивач зобов`язався оплачувати відповідачу вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору.

Отже, основним правом позивача в цих правовідносинах, що виникли на підставі Договору, є право на постачання йому електроенергії.

Так, отримавши від відповідача попередження №203-580 від 07.02.2020р. про припинення електроживлення (розподілу електроенергії) на електроустановки, позивач звернувся до суду за захистом вищевказаного права.

Згідно з ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 ГПК України).

При цьому, одним із способів захисту прав та охоронюваних інтересів, згідно з ст.20 ГК України, є визнання наявності або відсутності прав.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.20 ГК України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Суд звертає увагу, що постановою НКРЕКП №312 від 04.03.2018р. «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії, які є нормативно правовим актом, що регулює взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами.

Норми цих Правил регулюють перехід споживачів, з якими укладено договори відповідно до Правил користування електричною енергією в попередніх редакціях, на умови визначені новими Правилами та передбачають наступне.

Укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється до 01.12.2018 шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови (п.2 Постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018р. «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії»).

Пунктом 6 Постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018р., зокрема, передбачено, що у разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства.

До укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб`єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема, сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо.

Після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов`язками, пов`язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо.

В іншій частині договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії припиняють свою дію.

З 01.01.2019р. відповідач втратив статус електропостачальної організації і володіє виключно правовим статусом оператора системи розподілу.

Так, відповідно до постанови НКРЕКП №1479 від 23.11.2018р., Приватному акціонерному товариству «Львівобленерго» з 01.01.2019р. анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, видані відповідно до постанов Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 17 вересня 1996 року № 88 та № 89, на підставі пункту 13 розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії».

При цьому, постановою НКРЕП №429 від 14.06.2018р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» () видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано доказів, підтверджуючих, що право позивача, яке виникло на підставі Договору та за захистом якого останній звернувся до суду із цим позовом, а саме, право на отримання (постачання йому) у встановленому Договором та чинним законодавством порядку електроенергії є порушене (невизнане або оспорюване) відповідачем. При цьому, враховуючи викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача

Крім того, суд зазначає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання відсутнім у відповідача права на припинення постачання позивачу електричної енергії, фактично, у вказаний спосіб намагається в судовому порядку встановити певні юридичні факти.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду за результатами розгляду справи №927/396/18, предметом якої було визнання дій незаконними та зобов`язання утриматись від певних дій, в тому числі, визнання незаконними дій щодо направлення листів-попереджень про припинення електропостачання.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в п.57 постанови від 19.03.2019р. у справі №927/396/18, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/80632872, зазначив, що суди правильно вказали, що позовні вимоги позивача щодо визнання дій відповідача незаконними та зобов`язання утриматись від певних дій, є, фактично, вимогою про встановлення факту та не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень суду не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Беручи до уваги викладене, заявлена позивачем у цій справі позовна вимога не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді.

Також, як зазначено вище, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З урахуванням наведеного, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 05.06.2019р. у справі №922/928/18, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/82528154).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - «Конвенція»). У пункті 145 рішення від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (надалі по тексту «ЄСПЛ») зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині таку міру правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

При цьому, висновки суду щодо вимог позивача мають бути обґрунтовані в такій мірі, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється ці висновки, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, визнання відсутнім у відповідача права на припинення постачання позивачу електричної енергії не є ефективним способом захисту і не призводить до реального відновлення права позивача, за захистом якого останній звернувся до суду із цим позовом, оскільки, позовна вимога про визнання відсутнім у відповідача права на припинення постачання позивачу електричної енергії, у разі її задоволення, не буде підставою для невчинення будь-яких дій щодо припинення такого електропостачання, а лише встановить відповідний факт, який сам по собі не забезпечить належний захист права, порушенням якого обґрунтований позов, та, по суті, буде мати декларативний характер.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено обставин, зазначених у позовній заяві, хоч йому було створено усі можливості для цього, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи все вищенаведене, позов є таким, що не підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Щодо вжитих у цій справі заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне:

відповідно до ч.9 ст.145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Приписами ч.10 вказаної статті визначено, що в такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи викладене, а також те, що наявні підстави для повної відмови у задоволенні позову, вжиті ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.02.2020р. у цій справі №914/370/20 заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.4 ст.129 ГПК України).

Беручи до уваги викладене, а також наявність підстав для відмови в позові, судові витрати позивача слід покласти на нього.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 145, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Скасувати вжиті ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.02.2020р. у справі №914/370/20 заходи забезпечення позову.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України з врахуванням положень абз.1 п.4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 15.06.2020р.

Суддя Король М.Р.