ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
У Х В А Л А
02.06.2020 Справа №905/2382/18
Суддя Господарського суду Донецької області Кротінова О.В.,
при секретарі судового засідання Калітіній К.А., розглянув заяву Акціонерного товариства «Сбербанк» №8345/4/06-2 від 30.04.2020 про визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017 у межах провадження у справі
розпорядник майна Чупрун Є.В.
за участю представників:
від кредитора (заявник): Ягодка О.О. - довіреність, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю;
від боржника: Корольчук Ю.Ю. - ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю;
від кредитора (Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002»): Літвінова А.С. - довіреність, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю;
розпорядник майна: не з`явився, -
З дотриманням приписів ст.32 Господарського процесуального кодексу України та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/2382/18 визначено суддю Кротінову О.В. (розпорядження керівника апарату суду №01-01/524 від 07.11.2019, витяг з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2019).
Ухвалою суду від 12.11.2019 прийнято до свого провадження справу №905/2382/18; проведення підготовчого засідання призначено на 26.11.2019.
У підготовчому засіданні на підставі ч.2 ст.216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву по 02.12.2019.
В подальшому у попередньому засіданні оголошувались перерви.
26.03.2020 постановлено ухвалу за результатами попереднього засідання.
04.05.2020 від представника Акціонерного товариства «Сбербанк» надійшла заява №8345/4/06-2 від 30.04.2020 про визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» на підставі ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, окрім того посилається на ст.ст.3, 11, 13, 16, ст.ст.202-203, 215, 228, 234,509, 546, ст.ст.553-554 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 12.05.2020 призначено розгляд заяви Акціонерного товариства «Сбербанк» №8345/4/06-2 від 30.04.2020 у судовому засіданні на 02.06.2020.
В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на наявність спеціальних підстав, які встановлені законодавством про банкрутство, на оскарження спірного правочину, а також на те, що договір поруки від 26.09.2017 має ознаки фіктивного.
01.06.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» отримано відзив на заяву, відповідно до якого просить відмовити у її задоволенні, оскільки договір підписано та скріплено печатками як з боку ТОВ «ЛЕО 2002», так і з боку ТОВ «Маріупольський млинкомбінат», містить суттєві умови для такого виду договорів визначені законом, а отже є таким, що породжує права та обов`язки для його сторін; кредитор та боржник, як поручитель за договором поруки від 26.09.2017, визнають укладеним та дійсним такий договір; вказує на звернення до боржника із вимогою відповідно до п.п.3.1, 3.2 ст.3 договору поруки та отримання її останнім, невиконання боржником прийнятого на себе зобов`язання. За встановлення означених обставин Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» визнано кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат». Посилання заявника на те, що боржник, укладаючи договір прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони є необґрунтованим, безпідставним та не підлягає прийняттю судом як доказ; вказівка заявника на те, що боржник, укладаючи договір поруки, безпідставно або сумнівно зменшив розмір своїх активів також не обґрунтована та не підтверджена, зауважує на тому, що договір поруки не передбачає зменшення своїх активів будь-яким шляхом (продаж, списання, дарування та іншим чином відчуження); доводи в частині того, що укладанням договору вчинено дії, спрямовані на необґрунтоване, сумнівне чи непропорційне збільшення розміру зобов`язань спростовуються тим, що укладання договору поруки не призводить до автоматичного збільшення розміру зобов`язань у поручителя, а зобов`язання сплатити кошти виникає тільки після виставлення вимоги кредитора, ненадано жодного доказу на підтвердження того, що такі дії призводять завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам; надані ТОВ «ЛЕО 2002» суду докази на підтвердження кредиторських вимог, в силу дії ст.79 Господарського процесуального кодексу України, є найбільш вірогідними, ніж нічим не підтверджені доводи АТ «Сбербанк»; звергнуто увагу на п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, правові позиції, висловлені у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-197цс14, постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №756/4814/16-ц в частині того, що тягар доказування фіктивності правочину покладається на заявника, ознака вчинення правочину лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину, внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а також на правові позиції постанов Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №909/330/16, від 22.05.2018 у справі №923/795/17; зазначено про недоведеність порушення оспорюваним правочином прав позивача як кредитора; наголошено на відсутності передбачених законом підстав для визнання недійсним договору поруки як фіктивного правочину; заявником недоведена неможливість виконання боржником зобов`язання за оспорюваним договором поруки саме на момент укладання договору.
02.06.2020 від розпорядника майна на електронну поштову адресу суду отримано клопотання №02-1/905/2382/18/42 від 02.06.2020 про розгляд заяви без його участі.
Дане клопотання розпорядника майна задоволено судом.
Відзив боржника на заяву №8345/4/06-2 від 30.04.2020 про визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017 судом на час проведення судового засідання 02.06.2020 не отримано.
Представник заявника у судовому засіданні 02.06.2020 підтримав вимоги заяви, наполягав на їх задоволенні, зауважив на прийнятті боржником на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, що за його висновками виражено у фактичній відсутності активів підприємства; фіктивність правочину пояснив відсутністю наміру на настання реальних правових наслідків, неможливість його виконання боржником, на момент укладання договору прийняте за ним зобов`язання перевищує активи боржника, на час укладання договору існувало зобов`язання боржника перед банком у розмірі 23000000,00 дол США, станом на дату укладання договору на все майно боржника накладено арешти, наявна інформація по виконавчому провадженню не містить вказівки на зняття арешту, не було виконання договору боржником та між його сторонами не проводилась претензійно-договірна робота (докази цього відсутні); ознакою відсутності наміру реального настання правових наслідків за договором з боку ТОВ «ЛЕО 2002» визначив непред`явлення товариством вимоги на наступний день після укладання оспорюваного договору поруки, беручи до уваги те, що за цим договором забезпечено вже прострочене грошове зобов`язання, тобто прийнято зобов`язання за наявним боргом; послався на відсутність повноважень директора боржника на підписання такої угоди.
Останній довід відхилено судом, адже не визначено підставою розглядуваної заяви, підстави заяви, у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, не змінено та не доповнено.
Представник боржника у судовому засіданні 02.06.2020 навів усні заперечення проти заяви Акціонерного товариства «Сбербанк», пояснив неможливість надання письмового відзиву за відсутності його підписаного примірника та зазначив, що відзив за підписом директора боржника надіслано поштою на адресу суду у межах встановленого для цього строку; вказав на те, що заявником не спростовано дійсність договору, не надано доказів у підтвердження доводів, не доведено умислу на невиконання договору; на довід представника заявника щодо накладення арешту майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» органами виконавчої служби зазначив про продовження здійснення підприємством господарської діяльності та на відсутність встановленої Законом заборони укладання таких договорів; підкреслив укладання оспорюваного договору з реальним наміром; на запитання суду в частині наявності доказів у матеріалах справи, що спростовують доводи заявника, чи була наявною можливість розрахунку у відповідному обсязі на дату укладання договору та чи було достатньо активів, дебіторської заборгованості, за рахунок яких можливе виконання, зазначив, що керівництво виходило з можливості виконання зобов`язання, але документально таке підтвердити не може.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» у судовому засіданні 02.06.2020 заперечив проти задоволення заяви з підстав, викладених у відзиві.
Питання представника заявника поставлені представнику боржника та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» судом знято, питання щодо того, чи мало місце дійсне реальне виконання договору, чи сподівалось Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002», що боржник виконає взяте на себе зобов`язання та у який час - оскільки представниками означених осіб на нього вже дана відповідь під час з`ясування обставин, питання в частині того за рахунок яких активів боржник мав реальний намір виконати зобов`язання - дублює питання суду з цього приводу, на яке отримано відповідь від представника.
Дослідив заяву Акціонерного товариства «Сбербанк» №8345/4/06-2 від 30.04.2020 поряд із поясненнями представників учасників процесу та наявними матеріалами справи, суд зазначає таке.
Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України)
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
26.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» (Поручитель) укладено договір поруки від 26.09.2017.
Пунктом 1.2 договору поруки від 26.09.2017 визначено, що Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язання Боржником суми у розмірі 257 910 484,55грн. Відповідальність Поручителя обмежується лише зазначеною сумою, понад цю суму Поручитель не несе ніякої відповідальності за зобов`язаннями Боржника.
У разі порушення Боржником зобов`язання, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає право Кредитора вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від Боржника і Поручителя разом, так і від кожного з них окремо (п.1.3 договору).
Пунктами 3.1 -3.3 договору поруки від 26.09.2017 закріплено наступне:
- у разі порушення зобов`язання Боржником Кредитор направляє Поручителю письмову вимогу виконати зобов`язання (або певну його частину), Кредитор направляє вимогу в якій зазначається загальна сума заборгованості, при цьому не зобов`язаний підтверджувати будь-яким чином факт невиконання зобов`язання Боржником. Вимога Кредитора буде достатньою Поручителю підставою виконати зобов`язання на суму, вказану у такій вимозі, без-будь яких застережень, умов чи вимог до Кредитора про надання додаткової інформації чи документів;
- Поручитель зобов`язаний виконати пред`явлену йому вимогу Кредитора в валюті Зобов`язання в повному обсязі в строк не пізніше 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання такої вимоги;
- у разі порушення Поручителем строку виконання вимоги Кредитора, Поручитель повинен сплатити Кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється на суму простроченого виконанням платежу за весь час прострочення.
У п.5.1.4, п.5.1.6 договору підтверджено відсутність на дату укладання договору справ (у будь-якій їх стадії) про банкрутство Поручителя; підписання цього договору не призведе до порушення установчих документів Поручителя, його внутрішніх положень або будь-якого положення чинного законодавства України, що маж відношення до Поручителя, рішення про укладення цього договору прийняте відповідними органами управління згідно їх компетенції, визначеної уставними документами Поручителя.
Відповідно до п.п.6.1, 6.2 договору порука за цим договором припиняється, за умови виконання Поручителем зобов`язання Боржника перед Кредитором, в обсязі передбаченому пунктом 1.2 цього договору; у будь-якому випадку порука припиняється 31.12.2019.
Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Кредитора, Поручителя (п.7.6 договору поруки).
Як свідчать фактичні обставини справи, договір поруки від 26.09.2017 підписано та скріплено печатками як з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002», так і з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат», містить суттєві умови для такого виду договорів визначені законом.
Кредитор та боржник, як поручитель за договором поруки від 26.09.2017, визнають укладеним та дійсним такий договір.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Саттею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За результатами аналізу ст.ст.553-559 Цивільного кодексу України, під правове регулювання яких підпадає договір поруки, суд доходить до висновку, що за останнім поручителем надаються боржнику послуги, які у свою чергу мають специфічні ознаки та полягають у забезпеченні поручителем виконання боржником зобов`язання перед кредитором.
Як зазначалось вище, боржник, як Поручитель за договором поруки від 26.09.2017, приймає за цим правочином на себе зобов`язання щодо солідарної відповідальності із Боржником Публічним акціонерним товариством «Одеський коровай» за виконання грошових зобов`язань у сумі 257 910 484,55грн..
Прийнятий Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» обов`язок надає кредиторові (Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002») право, при порушенні Боржником зобов`язання, вимагати його виконання від зобов`язаної особи - Поручителя.
Як свідчать матеріали справи Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбіна» з вимогою відповідно до п.п.3.1, 3.2 ст.3 договору поруки від 26.09.2017 виконати зобов`язання перед кредитором у повному обсязі на суму 257 910 484,55грн.
Дана вимога отримана боржником 27.09.2017, протилежного не доведено.
Згідно із ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до ст.ст.215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Згідно із ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
З урахуванням викладеного недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.
Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.
З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.
Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.
Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинене фіктивно, закон вимагає наявність таких умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.
Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно.
Відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16.
Як свідчать матеріали справи за станом на дату укладання оспорюваного правочину Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 07.09.2015 у справі №81/15:
Рішенням господарського суду Донецької області від 05.07.2016 у справі №905/1923/15, в т.ч. звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Сбербанк» (01601, м. Київ, вул. Володимирська, будинок 46, ідентифікаційний код 25959784) за договором про відкриття кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012р., що складається з простроченої заборгованості за кредитною лінією в розмірі 19973750,00 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитною лінією в розмірі 3585315,82 доларів США, пені, нарахованої за прострочення з повернення заборгованості за кредитною лінією за період з 04.02.2014р. по 13.04.2014р. в розмірі 33418,54 грн., на майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» (87510, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Луніна, будинок 50, ), передане в іпотеку за договором іпотеки від 06.03.2012р., а саме, на комплекс загальною площею 33 472,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Луніна (вулиця Портова), будинок 50, та встановлено початкову ціну продажу предмету іпотеки - 145 000 000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2016 рішення Господарського суду Донецької області від 05.07.2016 по справі №905/1923/15 скасовано частково, а саме в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитною лінією в розмірі 1508130,33 дол.США, в цій частині припинено провадження, в решти частини заборгованості за процентами в сумі 2077185,49 дол.США залишено без змін, в іншій частині рішення залишено без змін.

28.07.2016 головним держаним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу №910/28332/15 виданого 14.01.2016. У зв`язку допущенням помилки в адресі місцезнаходження боржника державним виконавцем винесено постанову про виправлення помилки в процесуальному документі від 02.11.2018 та змінено адресу боржника ТОВ «Маріупольський млинкомбінат» м.Маріуполь, пр.Леніна, 50 на м.Маріуполь, пр.Луніна, 50 в постанові про відкриття виконавчого провадження від 28.07.2016, постанові про звернення стягнення на майно боржника від 27.08.2016, постанові про стягнення виконавчого збору від 11.08.2016, постанові про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника від 11.08.2016 постанові про розшук майна боржника від 02.03.2017, постанові про звернення стягнення на майно боржника від 18.01.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2016 у справі №910/23250/15 в рахунок часткового погашення заборгованості перед АТ «Сбербанк» за кредитним договором звернуто стягнення на предмети іпотеки згідно з іпотечним договором від 06.03.2012, укладеним з ТОВ «Святошино»: майновий комплекс загальною площею 5820,8кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул.Кричевського Федора, буд. 19; майновий комплекс загальною площею 291,4кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кричевського Федора, буд. 19; комплекс нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 обл., Сквирський район, м. Сквира, вул. Лібкнехта Карла, буд. 162 шляхом визнання права власності на предмети іпотеки за АТ «Сбербанк».

Розмір заборгованості за рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 07.09.2015 у справі №81/15 і наказу Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 у справі №910/28332/15, з урахуванням здійсненого 24.06.2016 погашення заборгованості за рахунок прийняття Банком у власність майна, становить 21627020,39 доларів США та 1240181,38грн і складається з 19973750,00 доларів США заборгованості за кредитом; 1653270,39 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 344760,26 грн. пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією; 895421,12 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Згідно наданих Акціонерним товариством «Сбербанк» Інформаційних довідок про стан виконавчого провадження ВП №51785294, виконавче провадження з примусового виконання наказу від 14.01.2016 №910/28332/15 про стягнення з ТОВ «Маріупольський млинкомбінат» на користь АТ «Сбербанк» суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 06.03.2012 №26-Н/12/24/ЮО-КL в розмірі 23135150,72 доларів США, 344760,26 грн. пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією, 895421,12 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією №1 від 25.05.2007, відкрите 28.07.2016 триває, винесено постанову про арешт майна боржника від 28.07.2016 все нерухоме та рухоме майно, про арешт коштів боржника від 11.08.2016, виконання наказу не відбулось, арешт з всього майна знято постановою від 07.05.2019.

Окрім того, у межах справи №05/2382/19 встановлено наявність суб`єктивного права Маріупольсьої міської ради Донецької області на отримання орендної плати від боржника, а у останнього відповідного обов`язку зі сплати, згідно розрахунку договірних обов`язків по орендній платі за землю станом на 01.11.2019, плати за оренду земельних ділянок у період жовтень 2016 - серпень 2019 у загальній сумі 3 277 607,74грн., а також наявність грошових зобов`язань, на час укладання та дії договору поруки, перед Головним управлінням державної податкової служби у Донецькій області.

За даними, що містить балансова довідка боржника, станом на 30.09.2019 на балансі товариства стаття балансу «Основні засоби» обліковуються основні засоби (обладнання та ін.) по первісній вартості 12263407,03грн., залишкова вартість 52289,25грн.

Кредиторська заборгованість станом на 30.09.2019, за даними Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат», за основним зобов`язанням, при цьому без урахування прийнятого на себе зобов`язання за договором поруки від 26.09.2017, дорівнює 576 775 683,37грн.; дебіторська заборгованість 2 654 453,73грн.

Відповідно до балансової довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» №б/н від 29.11.2019, станом на 30.09.2019 на балансі товариства стаття балансу «Основні засоби» обліковуються основні засоби (нерухоме майно та ін.) на суму 7 911 672,61грн., залишкова вартість 203 585,76грн.

Відповідно до балансової довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» №б/н від 29.11.2019 (уточнена), станом на 30.09.2019 на балансі товариства стаття балансу «Основні засоби» обліковуються основні засоби (рухоме майно та ін.) по первісній вартості 12422067,12грн., залишкова вартість 42 721,38грн.

Згідно балансу (звіт про фінансовий стан) на 30.09.2019 чисти активи становлять 9 834 000,00грн. на початок звітного періоду, на кінець звітного періоду має від`ємне значення.

Доказів того, що активи підприємства боржника становили суму більшу ніж зазначена, суду не надано, з матеріалів справи не вбачається.

Одночасно, у порядку встановленому Господарським процесуальним кодексом України, не підтверджено наявність або проведення розрахунку фінансової спроможності підприємства на прийняття фінансового зобов`язання у розмірі 257 910 484,55грн. та можливості його виконання як на дату укладання договору поруки, так і у майбутньому.

З даного можна дійти висновку, що боржник приймає значне зобов`язання, за наявності заборгованості перед іншими кредиторами, при цьому не вбачається наявності можливості виконання зобов`язання та така можливість не відстежується на протязі дії поруки (до 31.12.2019).

З огляду на таке, боржником не спростовано доводів заявника у цій частині та не доведено, а з матеріалів справи не слідує, існування ознак реального виконання зобов`язання, яке прийнято Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат».

В ст.3 Цивільного кодексу України закріплені принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Зміст принципів справедливості, добросовісності та розумності, поряд із вищенаведеними нормами матеріального права, що регулюють укладання договорів, полягає у тому, що сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових норм, а добросовісність, розумність та справедливість - є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Цивільне законодавство не дає визначення вищезазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм -добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, суд дійшов висновку, що вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір поруки, кредитор повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети поруки достеменно переконатись про наявність фінансової спроможності потенційного поручителя на виконання ним зобов`язання за боржника, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.

Беручи до уваги розмір зобов`язання, його правову природу та мету, не можна вважати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» такими, що не обізнано про необхідність добросовісної та розумної дії, останнє повинно були проявити розумну обачність.

Доказів звернення з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» при укладанні спірного договору поруки до директора боржника або до іншої особи останнього, з проханням надати інформацію, як і доказів звернення із проханням переглянути або ознайомитись з інформацією (даними) щодо розміру чистих активів підприємства, або перевірити фінансовий стан з інших доступних джерел, не надано.

Відтак не відстежується добросовісна та розумна дія при укладанні оспорюваного договору.

Отже, нездійснення таких дій Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» «ЛЕО 2002», за висновками суду, може обґрунтовано бути розцінено, як усвідомлення значення договору та свідоме допущення ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Одночасно, за відсутності доказів фінансової спроможності, як при укладанні договору, так і у подальшому, звертаючись до специфіки оспорюваного договору, не можна дійти висновку про намагання досягти правового результату у вигляді направлення вимоги відповідно до п.п.3.1, 3.2 ст.3 договору поруки та отримання її останнім, невиконання боржником прийнятого на себе зобов`язання.

Відтак, договір поруки від 26.09.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат», за встановлених обставин, має ознаки фіктивного.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні положень наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (висновок Верховного Суду у постанові від 15.05.2020 по справі №904/3938/18).

Принцип змагальності (ст. 13 Господарського процесуального кодексу України) та принцип рівності сторін (ст. 7 Господарського процесуального кодексу України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

У даній справі Акціонерне товариство «Сбербанк» оспорює договір поруки від 26.09.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат», як заінтересована особа, яка не є стороною цього договору, з тих мотивів, що зазначений правочин має ознаки фіктивності, оскільки його укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених у договорі.

Слід зауважити на провадженні у межах якого заявлені розглядувані вимоги.

Статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлені спеціальні підстави оскарження правочинів боржника.

Так, даною норму спеціалізованого Кодексу визначено, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

Суд не може погодитись у розглядуваному випадку із наявністю такої підстави, як прийняття зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони. З урахуванням правого змісту оспорюваного правочину, останній не передбачає наявність таких з боку іншої сторони, якою, при прийнятті зобов`язання боржником, є кредитор за договором, а отже твердження представника заявника у цій частині є юридично помилковими.

Натомість, ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює підставою визнання недійсним правочину, вчиненого боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо ним завдано збитків кредиторам, як: боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Як свідчать викладені вище обставини, боржник 26.09.2017, тобто за три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство (02.12.2019), взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору - Акціонерному товариству «Сбербанк».

Доказів протилежного суду не надано.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав визнання недійсним договору поруки від 26.09.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат».

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (ч.4 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Керуючись ст.ст.7, 9, 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст.233-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати недійсним договір поруки від 26.09.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕО 2002» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат».

2. У судовому засіданні 02.06.2020 оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

3.Ухвала набирає чинності у строк та порядку, визначеному ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства.

4.Ухвала може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодекс у України).

Повний текст ухвали складено 09.06.2020.

Суддя О.В. Кротінова