номер провадження справи 32/44/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2020 Справа № 908/872/20

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Колодій Н.А., розглянувши в письмовому позовному провадженні без виклику представників сторін справу:

За позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енерогоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (71504, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 133)

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14)

про стягнення 11007,06 грн.,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

03.04.2020 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява № 28-22/6344 від 23.03.2020 (вх. № 967/08-07/20 від 03.04.2020) Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енерогоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення заборгованості 11007,06 грн., яка складається з 3% річних в сумі 1065,80 грн. та 9941,26 грн. пені за неналежне виконання умов договору № 12-7 від 01.01.2013.

Відповідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2020 справу № 908/872/20 передано на розгляд судді Колодій Н.А.

Ухвалою Господарського суду від 06.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/872/20, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового позовного провадження без виклику представників сторін.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12 березня до 03 квітня 2020 на усій території України установлено карантин. На засіданні уряду 25.03.2020 запроваджено режим надзвичайної ситуації по всій території України на 30 днів. Відповідно, всі карантинні обмеження також подовжені на 30 днів до 24 квітня 2020. На засіданні Уряду 22 квітня 2020 Кабінет Міністрів України продовжив дію карантину до 11 травня 2020 року. На позачерговому засіданні Уряду 4 травня 2020 Кабінет Міністрів України прийняв рішення про продовження карантину в Україні до 22 травня 2020. Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» продовжено дію карантину в Україні до 22 червня 2020.

Законом України № 540-IХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)", який набрав чинності 02.04.2020, доповнено розділ Х "Прикінцеві положення" ГПК України пунктом 4, відповідно до якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Із змісту Рекомендацій Ради суддів України затверджених рішенням РСУ №19 від 17.03.2020р., серед іншого, рекомендовано суддям, у період карантину роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ, зменшення кількості судових засідань, необхідності утримуватись від відвідування приміщення суду, усі заяві та необхідні документи подавати, як і ознайомлюватись з уже поданими документами та із матеріалами справи, в електронному та дистанційному порядку, з використанням електронної адресу суду та/або через особистий кабінет в системі Електронний суд.

Сторони на виконання ухвал суду надали витребувані документи, а саме відзив, відповідь на відзив, яких достатньо для вирішення спору по суті.

З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю представників сторін з метою забезпечення безпеки учасників справи, що у даному випадку має пріоритет у порівнянні із проведенням судового засідання у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 12-7 від 01.01.2013. Відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати рахунків, а саме за рахунком № 746 від 31.10.2019 прострочив оплату на 42 дня, оскільки оплатив його 11.01.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 549 від 11.01.2020 на суму 244933,49 грн. та за рахунком № 822 від 30.11.2019 прострочив оплату на 11 днів, оскільки оплатив його 11.01.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 548 від 11.01.2020 на суму 244933,49 грн. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача нараховані на суму боргу пеню в розмірі 9941,26 грн та 3 % річних у розмірі 1065,80 грн. Посилаючись на приписи ст. ст. 217, 230, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України позивач просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву № 33-33/6724 від 28.04.2020, в якому зазначив що позивач неправомірно заявив пеню у розмірі 1166,11 грн. та 3% річних у розмірі 120,61 грн. за прострочення виконання зобов`язання по Договору № 12-7 від 01.01.2013. Зазначив, що встановлений термін сплати за Договром № 12-7 від 12-7 від 01.01.2013 до останнього числа місця означає останній календарний день місяця в якому повинна здійснюватись оплата, по рахунку № 746 від 31.10.2019 р. останнє число місяця листопада 2019 року є 30.11.2019, а по рахунку № 822 від 30.11.2019 є останнє число місяця грудня 2019 року є 31.12.2019. Таку правову позицію відповідач консолідує з позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, яку наведено в постанові від 08.10.2018 по справі № 927/490/18 і в якій суд прийшов до висновку, що «Прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого -небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, у справі № 815/1298/17 від 13.06.2018 у справі № 803/1387/17 від 14.08.2018, у справі № 814/4170/15 від 28.08.2018). Крім того, відповідач зазначив, що враховуючи Постанову КМУ № 7 від 10.01.2019 наказом по підприємству від 29.01.2019 № 47 з метою забезпечення раціонального використання робочого часу і створення сприятливих умов для святкування свят у 2020 році, на умовах визначених законодавством, робочі дні 30 та 31 грудня 2019 було перенесено на 21 та 28 грудня відповідно. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає що по рахунку № 746 останній день сплати 30.11.2019 припало на вихідний день- суботу, то останнім днем сплати рахунку № 746 від 31.10.2019 по договору від 01.01.2013 № 12-7 є 02.12.2019, по рахунку № 822 останній день сплати 31.12.2019 припало на неробочий день, то останнім днем сплати рахунку № 822 від 30.11.2019 по договору від 01.01.2013 № 12-7 є 02.01.2020. Також, відповідач просить зменшити розмір пені до 1000,00 грн та розстрочити виконання рішення в частині сплати суми пені, 3% річних, інфляційних втрат на 3 календарних місяці, зі сплатою сум щомісячно рівними частинами.

Позивачем подана відповідь на відзив на позовну заяву № 28-22/9624 від 07.05.2020 (вх. № 9213/08-08/20 від 12.05.2020), в якій позивач зазначає, що посилання відповідача на правову позицію суду касаційної інстанції про те, що «Прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь» необґрунтовані, оскільки така правова позиція суду касаційної інстанції викладена у справах зі спорів, які не пов`язані із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань. Також заперечил щодо зменшення пені в розмірі 1000 грн. та надання розстрочки виконання рішення в частині сплати суми пені.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення - 05.06.2020.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" (відповідач) укладено договір № 12-7 про спільне використання технологічних електричних мереж.

Відповідно до п. 1.1 договору власник мереж зобов`язався забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними електричними мережами в точки приєднання електроустановок користувача та (або) інших суб`єктів господарювання (далі - субспоживачі), передачу електричної енергії яким забезпечує користувач, а користувач зобов`язався своєчасно сплачувати вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж спільного використання та інші послуги відповідно до умов цього договору.

Пунктом 4.1 договору визначено, що користувач зобов`язаний здійснювати оплату за використання електричних мереж власника мереж за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання електричних мереж власника мереж здійснюється згідно з додатком № 4 "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж".

Згідно із п. 7.1 договору розрахунковим вважається період з 00 годин першого числа до 24 годин останнього числа поточного місяця.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що вартість послуг власника мереж із утримання технологічних електричних мереж спільного використання зазначена у додатку № 4 "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж", розробленому відповідно до "Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж", затв. постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423.

У відповідності із п. 7.3 договору за підсумками розрахункового періоду власник мереж у термін до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим направляє користувачу рахунок. Сума платежу визначається за "Порядком обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж", який викладений в Додатку № 4 до договору № 12-7, з урахуванням сум платежів, що надійшли від користувача. Разом з рахунком власник направляє користувачу, в тому числі і підписані зі своєї сторони та скріплені печаткою два примірника "Акта прийому-здачі наданих послуг".

На підставі п. 7.4. договору, оплата Користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється платіжним дорученням на підставі виставленого власником мереж рахунка та оформленого "Акта прийому-здачі наданих послуг" до останнього числа місяця, наступного за звітним, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника мереж.

Користувач у термін, що не перевищує 2 днів з дня отримання, зобов`язаний повернути власнику мереж один екземпляр підписаного та скріпленого своєю печаткою "Акту прийому-здачі наданих послуг" (п. 7.5 договору).

Згідно із п. 11.5 договору цей договір набирає чинності з 01.01.2013 і укладається на термін до 31.12.2013. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

До договору № 12-7 укладені додаткові угоди № 1 від 01.10.2013, № 2 від 01.01.2014, № 3 від 01.11.2014 з протоколом розбіжностей, №4 від 01.10.2015 з протоколом розбіжностей, № 5 від 01.11.2015, № 6 від 01.11.2016, № 7 від 06.02.2017 3 протоколом розбіжностей, № 8 від 01.03.2017, № 9 від 01.12.2017, № 10 від 01.10.2018 з протоколом розбіжностей, якими, в тому числі, були внесені зміни щодо місцезнаходження, банківських реквізитів і найменування його сторін, а також викладені в новій редакції його Додатки: № 2 "Перелік точок приєднання електроустановок Користувача (відповідача) та Субспоживачів до технологічних електричних мереж Власника мереж (позивача)"; № 3 "Розрахунок кількості умовних одиниць технологічних електричних мереж"; № 4 "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж"; № 7 "Розрахунок втрат електричної енергії в технологічних мережах Власника мереж (позивача)".

04.11.2019 листом № 75-53/24037 позивач направив відповідачу "Акт прийому-здачі наданих послуг" № 10-19 від 31.10.2019 на суму 244933,49 грн та рахунок № 746 від 31.10.2019 на суму 244933,49 грн.

Як вважає позивач, останнім днем оплати рахунка № 746 від 31.10.2019, відповідно до умов договору № 12-7 є 29.11.2019. Відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати рахунка № 746 від 31.10.2019 на 42 днів, оскільки оплатив його 11.01.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 549 від 11.01.2020 на суму 244933,49 грн.

18.12.2019 листом № 27609 позивач направив відповідачу повторно "Акт прийому-здачі наданих послуг" № 10-19 від 31.10.2019 на суму 244933,49 грн та рахунок № 746 від 31.10.2019 на суму 244933,49 грн. та "Акт прийому-здачі наданих послуг" № 11-19 від 30.11.2019 на суму 244933,49 грн та рахунок № 822 від 30.11.2019 на суму 244933,49 грн.

Останнім днем оплати рахунка № 822 від 30.11.2019, відповідно до умов договору № 12-7 є 30.12.2019. Відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати рахунка № 822 від 30.12.2019 на 11 днів, оскільки оплатив його 11.01.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 548 від 11.01.2020 на суму 244933,49 грн.

Невиконання відповідачем зобов`язання щодо вчасної оплати вартості наданих послуг у визначений договором строк стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав, інтересів та стягнення у примусовому порядку пені та 3% річних.

Оцінивши наявні у матеріалах справи документи (докази) суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

В порушення умов договору, відповідач оплату вартості послуг за утримання електричних мереж спільного використання здійснив з порушенням строків його виконання.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача пеню за рахунком № 746 за період з 30.11.2019 по 10.01.2020 в сумі 7953,69 грн. та за рахунком № 822 за період з 31.12.2019 по 10.01.2020 в сумі 1987,57 грн.

Відповідач у відзиві заперечив щодо періоду стягнення пені, зазначає що встановлений термін сплати Договром № 12-7 від 12-7 від 01.01.2013 до останнього числа місця означає останній календарний день місяця в якому повинна здійснюватись оплата, по рахунку № 746 від 31.10.2019 р. останнє число місяця листопада 2019 року є 30.11.2019, а по рахунку № 822 від 30.11.2019 є останнє число місяця грудня 2019 року є 31.12.2019. Таку правову позицію відповідач консолідує з позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, яку наведено в постанові від 08.10.2018 по справі № 927/490/18 і в якій суд прийшов до висновку, що «Прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого -небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, у справі № 815/1298/17 від 13.06.2018 у справі № 803/1387/17 від 14.08.2018, у справі № 814/4170/15 від 28.08.2018).

Крім того, відповідач зазначив, що враховуючи Постанову КМУ № 7 від 10.01.2019 наказом по підприємству від 29.01.2019 № 47 з метою забезпечення раціонального використання робочого часу і створення сприятливих умов для святкування свят у 2020 році, на умовах визначених законодавством, робочі дні 30 та 31 грудня 2019 було перенесено на 21 та 28 грудня відповідно.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає що по рахунку № 746 останній день сплати 30.11.2019 припало на вихідний день- суботу, то останнім днем сплати рахунку № 746 від 31.10.2019 по договору від 01.01.2013 № 12-7 є 02.12.2019, по рахунку № 822 останній день сплати 31.12.2019 припало на неробочий день, то останнім днем сплати рахунку № 822 від 30.11.2019 по договору від 01.01.2013 № 12-7 є 02.01.2020.

Розглянувши вимогу позивача щодо стягнення пені в сумі 9941,26 грн. за прострочення по сплаті грошового зобов`язання, з урахуванням заперечень відповідача та умов договору, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за заявлений період підлягають задоволенню частково, виходячі з наступного.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пуктом 7.4. договору сторони узгодили, що оплата користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється платіжним дорученням на підставі виставленого власником мереж рахунка та оформленого "Акта прийому-здачі наданих послуг" до останнього числа місяця, наступного за звітним, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника мереж.

Пунктом 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов`язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (ч. 2 ст. 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов`язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов`язання буде 1 серпня 2014 року.

Заперечення відповідача спростовуються вищезазначеним та посилання відповідача на правову позицію суду касаційної інстанції про те, що «Прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого -небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, у справі № 815/1298/17 від 13.06.2018 у справі № 803/1387/17 від 14.08.2018, у справі № 814/4170/15 від 28.08.2018) судом не приймаються, оскільки така правова позиція суду касаційної інстанції викладена у справах зі спорів, які не пов`язані із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань.

Згідно із ч. 1 ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому, суд зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.01.2019 № 7-р, робочі дні 30 та 31 грудня 2019 було перенесено на 21 та 28 грудня.

Таким чином, з урахуванням наведених вище положень закону, заперечень відповідача, роз`яснень постанови Пленуму Вищого господарського суду України та умов договору, суд вважає граничним строком (останнім днем виконання зобов`язання) оплати відповідачем:

- за рахунком № 746 від 31.10.2019 на суму 244933,49 грн., який мав бути оплачений до 30.11.2019, то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну, в даному є 29 листопада 2019 року;

- за рахунком № 822 від 30.11.2019 на суму 2444933,49 грн., який мав бути оплачений до 31.12.2019, то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну, в даному є 30 грудня 2019 року, оскільки 30 грудня припадає на вихідний день, тому переносяться на перший робочий день - 02.01.2020, а отже прострочення виникло з 02.01.2020.

Суд перевірив розрахунок пені, за вказаний період з урахуванням гранічного строку визначеного судом, за допомогою ІПС «Законодавство». За розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 9579,91 грн.

У стягненні пені в сумі 361,35 грн суд відмовляє, оскільки дана сума заявлена необґрунтовано.

У відзиві на позов відповідач просить суд врахувати його тяжкий фінансовий стан та зменшити розмір пені до 1000,00 грн.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України закріплено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічне положення закріплено ст. 233 Господарського кодексу України.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Суд зазначає, що наведені відповідачем доводи не є доказом наявності виняткових обставин, достатніх та необхідних для зменшення пені в розумінні ст. ст. 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, відповідач, в порушення ст.ст. 74, 77 ГПК України, не надав належних доказів в підтвердження своїх доводів, не надав документів, які підтверджують тяжке фінансове становище, документально не підтвердив неприбутковість підприємства, не надав документального обґрунтування наявності тих виняткових обставин, які б могли бути підставою для зменшення пені до 1000,00 грн. Долучені до матеріалів заяви копії довідок щодо наявності кредиторської заборгованості, тощо, є внутрішніми документами ПАТ "Запоріжжяобленерго". Штрафна санкція у вигляді пені не є надмірно великою.

Враховуючи викладене, суд оцінивши наведені відповідачем обставини та надані докази в обґрунтування необхідності зменшення пені, майнові інтереси обох сторін, а також те, що викладені відповідачем у своєму клопотанні обставини не спростовують факт наявності його вини у простроченні виконання грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за рахунком № 746 за період з 30.11.2019 по 10.01.2020 в сумі 844,96 грн. та за рахунком № 822 за період з 31.12.2019 по 10.01.2020 в сумі 220,84 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати пов`язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних - є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником.

Заперечення відповідача стосовно стягнення 3% річних у розмірі 120,61 грн., у зв`язку з невірним визначенням гранічних строків оплати за порушення грошового зобововязання, судом приймаються частково. З вищевикладених підстав, які були встановлені при визначені гранічних строків щодо нарахування пені суд вважає граничним строком (останнім днем виконання зобов`язання) оплати 3 % річних:

- за рахунком № 746 від 31.10.2019 на суму 244933,49 грн., який мав бути оплачений до 30.11.2019, то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну, в даному є 29 листопада 2019 року;

- за рахунком № 822 від 30.11.2019 на суму 2444933,49 грн., який мав бути оплачений до 31.12.2019, то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну, в даному є 30 грудня 2019 року, оскілки 30 грудня припадає на вихідний день, тому переносяться на перший робочий день - 02.01.2020, а отже прострочення виникло з 02.01.2020.

Суд перевірив розрахунок 3% річних, за вказаний період з урахуванням гранічного строку визначеного судом, за допомогою ІПС «Законодавство». За розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1025,66 грн.

У стягненні 3% річних в сумі 40,14 грн суд відмовляє, оскільки дана сума заявлена необґрунтовано.

У відзиві на позов відповідач просить суд врахувати його критичне фінансове становище та розстрочити виконання рішення на 3 календарних місяців, зі сплатою сум щомісячно рівними частинам.

Розглянувши клопотання ПАТ "Запоріжжяобленерго", проаналізувавши матеріали та обставини справи, враховуючи позицію позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 239 ГПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому оцінка доказів, що підтверджують зазначені обставини повинна бути здійснена судом за правилами ст. 86 ГПК України.

В обґрунтування розстрочення виконання судового рішення відповідач посилається на перебування підприємства в критичному фінансовому стані та вказує, що не надання розстрочки виконаня рішення суду, призведе до погіршення скрутного становища відповідача, оскільки позивачем буде здійснюватися примусове виконання рішення суду, що призведе до накладення додаткових арештів на рахунки відповідача, стягнення з відповідача суми виконавчого збору, та як наслідок загрози у функціонуванні об`єднаної енергетичної ситеми України. На підтвердження неможливості своєчасного та повного виконання рішення суду та тяжкого матеріального становища відповідачем надано Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 31.12.2017, Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2017 рік, Баланс (Звіт про фінансовий стано) 31.12.2018, Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2018 рік.

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Суд зазначає, що наведені відповідачем доводи не є доказом наявності виняткових обставин, достатніх та необхідних для розстрочення виконання рішення суду в розумінні ст.ст. 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, відповідач, в порушення ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, не надав належних доказів в підтвердження своїх доводів, не надав документів, які підтверджують тяжке фінансове становище, документально не підтвердив неприбутковість підприємства, не надав документального обґрунтування наявності тих виняткових обставин, які б могли бути підставою для надання розстрочки виконання судового рішення строком на 3 місяці. Долучені до матеріалів копії Балансів (Звіт по фінансовий стан) не свідчить про неприбутковість підприємства.

Проаналізувавши доводи відповідача, викладені у відзиві щодо розстрочення виконання судового рішення по справі, та надані в обґрунтування вказаного клопотання докази, з`ясувавши правову позицію позивача щодо вказаного клопотання (заперечив повністю), а також враховуючи ненадання належних доказів критичного (скрутного) фінансового становища станом на момент прийняття рішення, суд дійшов висновку, що відповідач не довів наявність у нього виняткового випадку, тобто, обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, як підстави для розстрочення виконання судового рішення по цій справі.

При цьому, судом враховано, що позивач і відповідач є суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики. А тому, довготривале невиконання відповідачем зобов`язань з оплати отриманих послуг за договором може мати негативний вплив на діяльність підприємства позивача.

До того ж, кожна із сторін договору приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір.

Крім того, відповідач не обґрунтував, яким чином він планує здійснювати щомісячні платежі у випадку розстрочення суми боргу за судовим рішенням у даній справі рівними частинами на 3 місяці.

З підстав викладених вище, суд не вбачає підстав для надання відповідачу розстрочки виконання рішення у даній справі.

Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що він не позбавлений права при наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, звернутися до господарського суду з заявою про відстрочення або розстрочення рішення на стадії виконання із наданням належних доказів у підтвердження відповідної заяви (клопотання), в порядку ст. 331 ГПК України.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року становить 1921 грн.

Пунктом 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи ціну позову - 11007,06 грн, до сплати належить 2102 грн судового збору.

Позивачем сплачено за подання позову 2102 грн, про що свідчить платіжне доручення № 4758 від 24.03.2020.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно до задоволених вимог - в розмірі 2025,32 грн. Решта судового збору в сумі 76,67 грн залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція", м. Енергодар, Запорізька область до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" м. Запоріжжя про стягнення 11007,06 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (71504, Запорізька обл., м. Енергодар, вул. Промислова, 133, ) 9579 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 91 коп. пені, 1025 (одна тисяча двадцять п`ять) грн. 66 коп. -3 % річних, 2025 (дві тисячі двадцять п`ять) грн. 32 коп. судового збору. Видати наказ.

3. В решті позову відмовити.

Повний текст рішення оформлено і підписано "10" червня 2020.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому ст.ст. 254-256 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.А. Колодій