РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.06.2020Справа № 910/15969/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегера А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Металургтранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ютал-Транс»

про стягнення 232 446, 56 грн.,

Представники учасників справи:

від позивача: Блонська В.Д. за довіреністю від 22.11.2019 р.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Металургтранс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ютал-Транс» (далі - відповідач) про стягнення 232 446, 56 грн., з яких 147 506, 08 грн. безпідставно одержаних коштів, 67 925, 58 грн. інфляційних втрат та 17 014, 90 грн. 3% річних. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що ним були надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 147 506, 08 грн., які до теперішнього часу безпідставно утримуються відповідачем, у зв`язку з чим виникли підстави для стягнення означених коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, а також інфляційних втрат та 3 % річних за їх несвоєчасне повернення відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.11.2019 відкрито провадження у справі № 910/15969/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.12.2019 року.

25.11.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.11.2019 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

09.12.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки виходячи з умов Договору можна зробити наступні узагальнення: 1) договором оренди встановлений періодичний порядок виникнення взаємних зобов`язань сторін, що обчислюється календарним місяцем; 2) зобов`язання з оплати оренди за результатом надання послуг виникають у орендаря щомісячно, а остаточні розрахунки повинні бути проведені протягом трьох календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі; 3) строк позовної давності відносно розрахунків за Договором обчислюється за кожен окремий період надання оренди, що є календарним місяцем. Проте, позивачем взагалі не зазначено, відносно яких періодів надання послуг він не погоджується із розміром внесеної орендної плати, а із наданих позивачем розрахунків дане встановити неможливо. Наведене унеможливлює встановлення цілого ряду обставин, що підлягають з`ясуванню у даній справі: момент виникнення зобов`язань орендодавця із повернення нібито надлишково сплачених коштів; перевірка дійсного розміру заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат; встановлення факту спливу строку позовної давності за усіма вимогами позивача, або ж за їх частиною.

Також, відповідач вказує на те, що в даному випадку положення статті 1212 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки зобов`язальний характер правовідносин виключає можливість стягнення коштів на підставі вказаної норми матеріального права.

17.12.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач вважає доводи відповідача безпідставними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2019 підготовче засідання відкладено на 14.01.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.01.2020 відповідно до частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 28.01.2020 року.

23.01.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові пояснення у справі.

У підготовчому засіданні 28.01.2020 року представником позивача заявлено клопотання про витребування додаткових доказів у справі.

У підготовчому засіданні 28.01.2020 року судом вищевказане клопотання позивача залишено без задоволення на підставі статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/15969/19 до судового розгляду по суті на 25.02.2020 року.

25.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані пояснення у справі.

25.02.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 25.02.2020 року оголошено перерву до 18.03.2020 року.

06.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заперечення щодо заяви відповідача про застосування позовної давності.

17.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представниками сторін подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.05.2020 судове засідання призначено до 03.06.2020 року.

Представник позивача в судовому засіданні 03.06.2020 року заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 03.06.2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 03.06.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.01.2013 року між позивачем (Орендар) та відповідачем (Орендодавець) було укладено Договір № 05А (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає на строк дії цього Договору у тимчасове користування - оренду 100 приватних полувагонів моделі 12-9745, 12-9790, 12-783, 12-757, 12-119, 12-532, які перебувають у власності ТОВ «Компанія «Ютал-Транс» та у фінансовому лізингу від ТОВ «Райффайзен лізинг Аваль». Кількість вагонів може бути збільшена за згодою сторін. Перелік вагонів із зазначенням по кожному вагону номера, моделі, вантажопідйомності, тари, року випуску, балансової вартості, дати проведення останніх планових видів ремонтів наводиться у додатках до цього Договору і складає невід`ємну частину цього Договору.

За умовами п. 4.1. Договору валютою Договору є українська гривня. Розрахунки за цим Договором здійснюються в українській гривні. Загальна сума цього Договору визначається на підставі всіх актів виконаних робіт (послуг), оформлених сторонами в порядку, передбаченому цим Договором.

Орендна плата на дату підписання цього Договору складає 125, 00 грн. без ПДВ, крім того ПДВ (20%) - 25, 00 грн., всього з ПДВ - 150, 00 грн. на добу за один приватний напіввагон (п. 4.2. Договору).

За умовами п. 4.4. Договору орендна плата нараховується за весь час перебування вагонів в оренді у орендаря з дати підписання сторонами акту приймання-передачі вагонів в оренду до дати підписання сторонами акту приймання-передачі вагонів з оренди, за виключенням часу знаходження вагонів в ремонтах.

Відповідно до п. 4.6. Договору орендна плата сплачується шляхом попередньої оплати із розрахунку за кожні 10 календарних днів (декаду) оренди вагонів до наступлення декади на підставі попередньо узгодженої сторонами суми орендної плати на плануємий місяць в розмірі 1/3 від запланованої суми. Розмір платежу за третю декаду може бути відкорегований у відповідності з фактичною кількістю приватних вагонів, що перебувають в ремонті.

Платежі здійснюються в наступні строки:

- за першу декаду не пізніше 5-го числа звітного місяця;

- за другу декаду не пізніше 15 числа звітного місяця;

- за третю декаду не пізніше 25 числа звітного місяця.

Пунктом 4.7. Договору передбачено, що звітним періодом за цим Договором є календарний місяць. Документом, що посвідчує факт виконання робіт Орендодавцем, є акт виконаних робіт (послуг). Датою виконання робіт є дати, вказана Орендодавцем в Акті виконаних робіт (послуг). Акти виконаних робіт (послуг) оформляються між сторонами щомісячно та датуються останнім календарним днем звітного місяця.

Згідно з п. п. 4.8., 4.9. Договору на підставі підписаних актів виконаних робіт (послуг) Орендар здійснює остаточні розрахунки з Орендодавцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Орендодавця протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт (послуг). Датою проведення розрахунків Орендарем є дати списання грошових коштів з поточного рахунку Орендаря.

30.04.2015 року сторони уклали Додаткову угоду № 25 до Договору, якою доповнили пункт 4.2. Договору новими абзацами в наступній редакції:

«З 01.05.2015 р. по 16.06.2015 р. орендна плата складає 166, 67 грн. без ПДВ, крім того ПДВ (20%) - 33, 33 грн., всього з ПДВ - 200, 00 грн. за добу за один приватний напіввагон.

З 17.06.2015 р. по 31.08.2015 р. орендна плата складає 183, 30 грн. без ПДВ, крім того ПДВ (20%) - 36, 66 грн., всього з ПДВ - 219, 96 грн. за добу за один приватний напіввагон».

Крім того, Додатковою угодою № 25 сторони змінили п. 14.1. Договору та визначили, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного їх проведення. Строк дії цього Договору відповідає узгодженому сторонами строку оренди вагонів згідно з умовами цього Договору, якщо сторонами не узгоджено інше.

Під час строку дії Договору сторонами було погоджено загальний розмір орендної плати за Договором в сумі 34 540 256, 32 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання виконаних робіт.

При цьому, суд зазначає, що Договір оренди № 05А було укладено 22.01.2013 року, тоді як Акт виконаних робіт № 5 датовано 31.01.2012.

У письмових поясненнях № 1571 від 22.01.2020 року позивач зазначив, що на першому аркуші вищевказаного Акту було допущено технічну описку у даті його складання і замість 31.01.2013 року зазначено 31.01.2012 року, тобто помилково вказано інший рік. На те, що дата складання Акту № 5 від 31.01.2012 року є саме технічною опискою вказує те, що сам Акт № 5 містить неодноразові посилання на Договір № 05А від 22.01.2013 року, тобто Акт № 5 було складено на виконання Договору № 05А, який було підписано між позивачем та відповідачем у січні 2013 року, а не у 2012 року. Крім того, в Акті № 5 міститься перелік вагонів із зазначенням періодів перебування цих вагонів в оренді. Всі зазначені в Акті № 5 вагони перебували в оренді у позивача одну або дві доби протягом 30-31.01.2013 року, що і відображено в Акті.

Відповідач, у свою чергу, не заперечує проти того, що Акт № 5 було складено саме на виконання умов Договору № 05А від 22.01.2013 року.

Позивачем, в свою чергу, на виконання умов Договору здійснено попередню оплату орендної плати в сумі 34 687 762, 40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Таким чином, на дату закінчення строку дії Договору утворилася зайве сплачена орендна плата в сумі 147 506, 08 грн.

01.10.2019 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення зайво сплачених грошових коштів № 16930 від 30.09.2019 року.

Проте, відповідач у добровільному порядку грошові кошти в сумі 147 506, 08 грн. позивачу не повернув.

За таких обставин, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Положеннями частини 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина 2 статті 762 Цивільного кодексу України).

В силу приписів статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Судом встановлено, що під час строку дії Договору сторонами було погоджено загальний розмір орендної плати за Договором в сумі 34 540 256, 32 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання виконаних робіт.

Позивачем, в свою чергу, на виконання умов Договору здійснено попередню оплату орендної плати в сумі 34 687 762, 40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Таким чином, на дату закінчення строку дії Договору утворилася зайве сплачена орендна плата в сумі 147 506, 08 грн.

Додатковою угодою № 25 сторони змінили п. 14.1. Договору та визначили, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного їх проведення. Строк дії цього Договору відповідає узгодженому сторонами строку оренди вагонів згідно з умовами цього Договору, якщо сторонами не узгоджено інше.

Частиною 2 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

За таких обставин, з 01.01.2016 року дію укладеного між сторонами Договору оренди було припинено у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

З огляду на вищевикладене, у відповідача відпала правова підстава для утримання сплачених позивачем грошових коштів в сумі 147 506, 08 грн.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається у позовній заяві, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 927/468/17 від 04.05.2018, у справі № 910/21154/17 від 15.02.2019, № 918/47/18 від 23.04.2019.

За таких обставин, доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, суд вважає безпідставними та не приймає до уваги.

Судом встановлено, що правовідносини за Договором оренди № 05А від 22.01.2013 між сторонами були припинені 31 грудня 2015 року, у зв`язку з чим з 01 січня 2016 року сплачені позивачем грошові кошти в сумі 147 506, 08 грн. вважаються такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки саме з цього часу утримання відповідачем зайве сплаченої суми грошових коштів перестало мати під собою договірне обґрунтування, адже правова підстава на її утримання відпала.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 147 506, 08 грн., суд вважає обґрунтованими.

Разом з тим, під час розгляду даної справи відповідачем було подано заяву відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України про застосування строку позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургтранс» у справі № 910/15969/19.

Розглянувши означену заяву, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом встановлено, що в даному випадку перелік строку позовної давності розпочався з 01.01.2016 року та припинився 01.01.2019 року, тоді як з позовом до господарського суду міста Києва позивач звернувся лише 11.11.2019 року, тобто після спливу трирічного строку.

При цьому, позивач вказує на те, що строк позовної давності переривався шляхом вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу, а саме Листом-повідомленням № 694 від 09.01.2018 року.

У статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

Суд зазначає, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Зазначену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 6-1457цс16.

Судом встановлено, що 09.01.2018 року позивач направив на адресу відповідача Лист-підтвердження № 694 за підписом головного бухгалтера ТОВ «Металургтранс», в якому просив відповідача відобразити залишок заборгованості у наведених нижче строках.

Головний бухгалтер відповідача ОСОБА_1 15.01.2018 року заповнила вищевказаний лист та скріпила його печаткою ТОВ «Компанія «Ютал-Транс», зазначивши при цьому наявність перед позивачем заборгованості за Договором № 05А від 22.01.2013 в сумі 147 506, 08 грн.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Положеннями частини 5 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підприємство самостійно, зокрема, визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Частиною 7 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що головний бухгалтер або особа, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства:

забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності;

організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій;

бере участь в оформленні матеріалів, пов`язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства;

забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства;

подає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", інформацію центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Згідно з п. 11.1. Статуту ТОВ «Компанія «Ютал-Транс», вищим органом Товариства є Загальні збори учасників. Виконавчим органом Товариства є Директор Товариства, який вирішує всі питання діяльності Товариства, крім віднесених до виключної компетенції Загальних зборів учасників Товариства.

Пунктами 14.2., 14.5.3. Статуту передбачено, що Директор Товариства вирішує усі питання діяльності Товариства, за винятком тих питань, що належать до виключної компетенції Зборів учасників та здійснює оперативне управління Товариством в межах повноважень, визначених цим Статутом, рішеннями Зборів учасників та чинним законодавством України.

Положеннями п. 14.5.6. Статуту передбачено, що Директор без довіреності представляє Товариство в усіх державних, громадських, приватних та інших організаціях, органах і установах як на території України, так і за її межами.

Право підпису від імені Товариства має Директор, його заступники та особи, спеціально уповноважені на це Загальними зборами учасників Товариства (п. 20.1. Статуту).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що головний бухгалтер ОСОБА_1 була уповноважена на підписання документів, що підтверджують боргові зобов`язання відповідача.

При цьому, відповідно до пункту 5.1 Посадової інструкції головного бухгалтера, затвердженої 14.05.2012 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ютал-Транс» № 2/2-к, головному бухгалтеру для забезпечення його діяльності надається право підпису організаційно-розпорядчих документів з питань, що входять до його функціональних обов`язків, а також платіжних та інших фінансових документів, крім тих, які потребують обов`язкового попереднього письмового погодження директором підприємства, що оформлюється шляхом проставлення особистого підпису Директора.

До документів, що підлягають обов`язковому попередньому письмовому погодженню Директором підприємства, відносяться, зокрема, документи, які підтверджують фінансові зобов`язання підприємства з контрагентами, в тому числі акти звірки взаєморозрахунків із контрагентами (п. 5.2. Інструкції).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наданий позивачем Лист-підтвердження № 694 від 09.01.2018 не може вважатися таким, що перериває перебіг позовної давності, оскільки в даному випадку дії щодо визнання боргу здійснено неуповноваженою на це особою, яка не представляє боржника у відносинах з кредитором на підставі установчих документів або довіреності.

Заперечуючи проти застосування строків позовної давності позивач вказує на те, що Лист-підтвердження № 694 було адресовано саме ТОВ «Компанія «Ютал-Транс», а не особисто головному бухгалтеру, тобто вказаний лист було отримано саме відповідачем, а не окремим співробітником. Внутрішній розподіл відповідачем кореспонденції, яка надходить на його ім`я, на окремих спеціалістів лише підтверджує той факт, що саме головний бухгалтер ОСОБА_1 мала відповідні повноваження заповнити та підписати документ, який відображає стан розрахунків відповідача з позивачем.

Проте, суд вищевказані аргументи позивача вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки той факт, що лист було скеровано саме на адресу підприємства та внутрішній розподіл відповідачем кореспонденції жодним чином не свідчить про наявність у головного бухгалтера ОСОБА_1 повноважень підписувати документи, що підтверджують фінансові зобов`язання підприємства з контрагентами, в тому числі акти звірки взаєморозрахунків із контрагентами з огляду на вказані вище положення Статуту відповідача та п. п. 5.1., 5.2. Посадової інструкції головного бухгалтера.

Також, заперечуючи проти застосування строків позовної давності позивач вказує на те, що посадова інструкція головного бухгалтера датована 14.05.2012 роком, тоді як лист-підтвердження № 694 підписано головним бухгалтером ОСОБА_1 15.01.2018 року. При цьому, позивач зазначає, що надані відповідачем документи не підтверджують того, що вказана посадова інструкція від 14.05.2012 року діяла станом на день підписання листа-підтвердження, а саме 15.01.2018 року.

Проте, вказані аргументи позивача суд оцінює критично, оскільки, як зазначалось вище, посадова інструкція головного бухгалтера була затверджена наказом ТОВ «Компанія «Ютал-Транс» № 2/2-к від 14.05.2012, і доказів на підтвердження того, що вказана інструкція була змінена чи скасована станом на дату підписання головним бухгалтером ОСОБА_1 листа-підтвердження № 694 від 15.01.2018 матеріали справи не містять.

Так само, не спростовують вищевказаних висновків суду щодо відсутності у головного бухгалтера ОСОБА_1 повноважень на підписання листа-підтвердження № 694 від 15.01.2018 і аргументи відповідача в частині відсутності дати ознайомлення головного бухгалтера з означеною інструкцією, наявність печатки ТОВ «Компанія «Ютал-Транс» на листі та відсутність доказів підтвердження притягнення головного бухгалтера до відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що перебіг строку позовної давності розпочався 01.01.2016 року та скінчився 01.01.2019 року, належних доказів переривання означеного строку матеріали справи не містять, тоді як з позовом до суду позивач звернувся лише 11.11.2019 року, тобто позивачем пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позов, що відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, оскільки судом встановлено факт пропуску позивачем строку позовної давності щодо заявлених вимог у частині стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 147 506, 08 грн., суд дійшов висновку про те, що позовна давність спливла і до додаткових вимог про стягнення 3% річних в сумі 17 014, 90 грн., а також інфляційних втрат в сумі 67 925, 58 грн.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 3 486, 70 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн. покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургтранс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ютал-Транс» про стягнення 232 446, 56 грн.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 12.06.2020 року.

Суддя В.С. Ломака