СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2020 р. Справа № 905/1774/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Дучал Н.М. , суддя Гетьман Р.А.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. 798 Д/1-7) на рішення господарського суду Донецької області від 23.01.2020 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Говорун О.В., повний текст якого складено 03.02.2020 року, у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оквін-5", м. Костянтинівка,

до Департаменту капітального будівництва Донецької обласної державної адміністрації, м. Слов`янськ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, м. Маріуполь,

про визнання зобов`язання припиненим та таким, що виконане належним чином.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оквін-5" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Департаменту капітального будівництва Донецької обласної державної адміністрації (далі відповідач) про визнання зобов`язання припиненим та таким, що виконане належним чином.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем 05.06.2018 був укладений договір підряду. Відповідачем, відповідно до умов договору, було перераховано позивачу аванс у розмірі 10125000 грн. Позивачем, в свою чергу, виконано роботи на суму 699576,60 грн., а також придбано устаткування вартістю 9709794,43 грн. Пізніше відповідач звернувся з листами до позивача, в яких зазначає, що за позивачем рахується дебіторська заборгованість за договором підряду в розмірі 9452423,40 грн, а також на цю суму нарахована пеня. Позивач вважає зазначені дії необґрунтованими, оскільки зобов`язання за договором підряду ним виконані належним чином, а тому, з метою уникнення претензій щодо нарахування пені та можливих подальших спорів з відповідачем, просить визнати зобов`язання за договором підряду по використанню авансових коштів таким, що виконане належним чином та припиненим.

Відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову зазначає, було подано відзив на позов, в якому зазначається, що авансові кошти, всупереч умовам договору підряду, були використані позивачем не за цільовим призначенням, оскільки позивачем було придбано устаткування, на придбання якого авансові кошти не могли бути використані.

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.01.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

05.06.2018 між Департаментом капітального будівництва Донецької обласної державної адміністрацій (далі замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оквін-5» (далі підрядник) укладено договір підряду №75кб (далі договір), відповідно до п.1.1 умов, підрядник приймає на себе зобов`язання на свій ризик виконати роботи по об`єкту «Насосні станції та мережі каналізації прибережної зони відпочинку в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя» (далі об`єкт), а замовник прийняти та оплатити такі роботи відповідно до проектно-кошторисної документації (т.1 а.с.17-33).

Згідно з п.3.1 договору, обсяг, вартість та терміни виконання робіт визначаються графіком виконання робіт і договірною ціною, які є невід`ємною частиною даного договору. Договірна ціна складає 38711368,42 грн, у тому числі ПДВ 6451894,74 грн.

Відповідно до п 3.3 договору, обсяг фінансування на 2018 рік визначений згідно з виділеними бюджетними коштами і складає 33750000,00 грн, у тому числі 5625000,00 грн за рахунок коштів обласного бюджету.

Пунктами 4.1, 4.2. договору передбачено, розрахунки за цим договором проводяться шляхом оплати за фактично виконані роботи та надання попередньої оплати. Замовник може перерахувати підряднику аванс у розмірі не більше 30% річного обсягу фінансування. Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс протягом трьох місяців після одержання авансу, але у будь-якому разі не пізніше ніж до кінця поточного бюджетного року відповідно до вимог п.19 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1764 (зі змінами). По закінченні терміну невикористані кошти повертаються замовнику, але не пізніше останнього дня терміну відпрацювання авансу. Підрядник підтверджує використання коштів отриманої попередньої оплати актами виконаних підрядних робіт, складених за формою КБ 2в і довідками про вартість виконаних робіт, складених за формою КБ 3.

Облік та оплата виконаних робіт здійснюється на підставі акту виконаних підрядних робіт, складеного за формою КБ 2в і довідки про вартість виконаних підрядних робіт, складеної за формою КБ 3, актів приймання-передачі обладнання. Документи про виконані роботи та їх вартість складаються і підписуються підрядником згідно з ДБН А.31-5-2016, ДСТУ БД.1.1.-1:2013 (зі змінами) та передаються замовнику (п.4.3, 4.4 договору).

Відповідно до п.5.1 договору, строки виконання робіт визначаються графіком виконання робіт, який є невід`ємною частиною договору. Роботи на об`єкті розпочинаються після отримання документів, які передбачені п.5 Постанови КМУ від 13.04.2011 №466.

Згідно з п.6.3.14 договору, підрядник зобов`язаний забезпечити цільове використання коштів, виділених як аванс (попередня оплата) для виконання робіт по договору.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2019 (п.10.1 договору).

На виконання умов договору, позивач перерахував відповідачу аванс на матеріали у розмірі 10125000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №84 від 31.08.2018 (т.1 а.с.96).

На підтвердження виконання робіт за договором, позивачем надано наступні акти:

- акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року у розмірі 13249,66 грн;

- акт №2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень-2 2018 року у розмірі 145627,24 грн;

- акт №1/1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року у розмірі 540699,70 грн (т.1 а.с.30-46).

Крім того, позивачем було придбано устаткування, а саме:

- комплектна каналізаційна станція GEF PS464b 2200/5500, загальною вартістю 3819085,08 грн;

- комплектна каналізаційна станція GEF PS464b 2200/6000, загальною вартістю 3394922,95 грн;

- комплектна трансформаторна підстанція 2КТП-400/6/0,4кВ, загальною вартістю 1148917,20 грн;

- дві підстанції трансформаторні комплектні зовнішньої установки типу 2КТПГС-100/6/0,4кВ з компенсатором реактивної потужності, загальною вартістю 1346869,20 грн.

Комплектна каналізаційна станція GEF PS464b 2200/5500, комплектна каналізаційна станція GEF PS464b 2200/6000 та комплектна трансформаторна підстанція 2КТП-400/6/0,4кВ було прийнято відповідачем, що підтверджується актом №1/1 приймання-передачі устаткування від 17.12.2018 на загальну суму 8362925,23грн (т.1 а.с.56).

Акт №2/1 приймання-передачі устаткування (дві підстанції трансформаторні комплектні зовнішньої установки типу 2КТПГС-100/6/0,4кВ з компенсатором реактивної потужності), на загальну суму 1228620 грн, відповідачем не підписаний (т.1 а.с.58).

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі ст.526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як встановлено вище, відповідно до п.4.2 договору, відповідачем було перераховано позивачу аванс у розмірі 10125000,00 грн.

Позивачем виконані роботи за договором підряду на суму 699576,6грн та придбане устаткування, частина якого передана позивачу, на суму 9591545,23. Загальна сума складає 10291121,83грн.

Починаючи з лютого 2019 року, відповідач неодноразово надсилав позивачу листи в яких повідомляв про наявність дебіторської заборгованості в розмірі 9425423,4 грн, яка виникла внаслідок нецільового використання позивачем авансу одержаного від відповідача за договором підряду. Крім того, на цю заборгованість відповідачем нараховувалась пеня (т.1 а.с.60-68).

Надсилання відповідачем позивачу листів, в яких зазначається про наявність дебіторської заборгованості та нарахування пені, а також можливі подальші спори з відповідачем, позивач вважає порушенням його прав, які підлягають судовому захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд зазначив про те, що листи відповідача, в яких зазначається про наявність дебіторської заборгованості позивача та нарахованої пені, не створюють правових та негативних наслідків для позивача, а тому не можуть порушувати його прав чи охоронюваних законом інтересів, а тому, враховуючи відсутність порушеного, оспорюваного або невизнаного права позивача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач наводить аргументи, покладені ним в основу позовної заяви, зокрема про те, що відповідачем, відповідно до умов договору, було перераховано позивачу аванс у розмірі 10125000 грн. Позивачем, в свою чергу, виконано роботи на суму 699576,60 грн., а також придбано устаткування вартістю 9709794,43 грн., тому зобов`язання позивача по використанню авансових платежів виконано належним чином.

Також апелянт стверджує, що місцевий господарський суд, при прийнятті рішення, не врахував правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах по справах №910/1212/18 від 29.01.2019, №910/17549/17 від 09.10.2018, №910/18160/17 від 18.06.2018, 911/169/16 від 13.06.2018.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, наведені положення законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Судовий захист можливий лише порушеного (оспорюваного, невизнаного) права та, відповідно, не може бути предметом судового захисту ймовірне порушення прав особи в майбутньому.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вимоги позивача в цій справі фактично спрямовані на позбавлення в майбутньому права відповідача на звернення до суду з вимогами до позивача щодо належного виконання позивачем зобов`язань за договором підряду в частині повернення коштів у зв`язку з нецільовим використанням позивачем авансу за договором підряду.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Таким чином, встановлення факту належного виконання позивачем зобов`язань за договором підряду щодо використання авансових коштів, можливе лише як підстава заперечення позивача відносно вимог відповідача про повернення таких коштів за наявності відповідного майнового спору.

Листи відповідача, відповідно до яких останній вважає наявною дебіторську заборгованість позивача за договором підряду, що виникла внаслідок порушення позивачем умов використання авансових коштів, не можуть бути безумовною підставою для примусового стягнення з позивача, оскільки вказана заборгованість може бути сплачена лише у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, листи відповідача, в яких зазначається про наявність дебіторської заборгованості позивача та нарахованої пені, не створюють жодних правових та негативних наслідків для позивача, а тому не можуть порушувати його прав чи охоронюваних законом інтересів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність порушеного, оспорюваного або невизнаного права позивача, що вказує на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення не враховано судову практику Касаційного господарського суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Наведена вище правова позиція знайшла свої відображення у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 липня 2019 року м. Київ №907/804/17, а також викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16.

При вирішенні даного спору, колегія суддів враховує вищевикладену правову позиції Великої палати Верховного Суду

Щодо інших аргументів сторін, колегія суддів зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в постанові суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обгрнутовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 23.01.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.06.2020

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя Н.М. Дучал

Суддя Р.А. Гетьман