ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/5501/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицької Н. О. - головуючого, Кушніра І. В., Могила С. К.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення 960 668,03 грн.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У квітні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - ДП ЗД "Укрінтеренерго") про стягнення 960 668,03 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням ДП ЗД "Укрінтеренерго" умов договору купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 № 1286/15-ТЕ-15, у зв`язку з чим АТ "НАК "Нафтогаз України" нараховано до стягнення з відповідача суму 960 668,03 грн, яка складається з 636 848,12 грн пені, 41 507,21 грн 3 % річних, 282 312,70 грн інфляційні втрати.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/5501/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 відмовлено у задоволенні позову повністю.

2.2. Судові рішення аргументовано тим, що заявлені АТ "НАК "Нафтогаз України" до стягнення пеня в сумі 636 848,12 грн, 3 % річних у сумі 41 507,21 грн та інфляційні втрати у сумі 282 312,70 грн, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу і така заборгованість погашена відповідачем до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 № 1730-VIII (далі - Закон № № 1730-VIII), не нараховуються та підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 цього Закону.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 і постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі № 910/5501/19, АК "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і постанову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3.2. В обґрунтування доводів, викладених у касаційній скарзі, позивач зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають обставинам справи, судами неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. Скаржника наголошує, що матеріали справи не містять доказів того, що ДП ЗД "Укрінтеренерго" є теплопостачальною організацією та доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Отже, на думку скаржника, застосування частини 3 статті 7 Закону № 1730-VIII у цьому разі є неправомірним.

3.3. На думку скаржника, суди також не врахували правової позиції, викладеної Вищим господарським судом України у справі № 914/1111/16 (постанова від 26.04.2017).

3.4. У відзиві на касаційну скаргу ДП ЗД "Укрінтеренерго" просить відмовити у її задоволенні, рішення і постанову залишити без змін, оскільки оскаржувані судові рішення є законними, повністю обґрунтованими і такими, що прийнято із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

3.5. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.05.2020 задоволено заяву представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" адвоката Литвина Павла Володимировича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду 21.05.2020 у справі № 910/5501/19.

Водночас, явку повноважного представника у судове засідання 21.05.2020 поза межами приміщення АТ "НАК "Нафтогаз України" не забезпечило. Так, перед початком судового засідання, секретар судового засідання Мельникова Л. В. перевірила стан системи та виявила відсутність представника АТ "НАК "Нафтогаз України" в мережі Інтренет.

Ураховуючи, що явка представників сторін не була визнана обов`язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

4.2. Як свідчать матеріали справи та встановили суди попередніх інстанцій, 23.12.2014 між АТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ДП ЗД "Укрінтеренерго" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1286/15-ТЕ-15 (далі - договір), за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно пункту 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 7480,300 тис. куб. м.

Відповідно до актів приймання-передачі природного газу у період з січня 2015 року по грудень 2015 року включно позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 11 515 191,27 грн.

Згідно із пунктом 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно із пунктом 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що оплату за переданий природний газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконував зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив взяті на себе зобов`язань, зокрема, пунктом 6.1 договору.

З наявної в матеріалах справи довідки по операціях та розрахунків, вбачається, що останній платіж за поставлений у 2015 році газ відповідач здійснив 21.06.2016. Отже, заборгованість за поставлений природний газ була погашена відповідачем в повному обсязі станом на 21.06.2016.

Водночас, у зв`язку порушенням відповідачем строків оплати, визначених пунктом 6.1 договору, позивач нараховував 636 848,12 грн пені, 41 507,21 грн 3 % річних та 282 312,70 грн інфляційних втрат, за стягненням яких звернувся до місцевого господарського суду з позовом у цій справі

4.3. Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Статтями 546, 549 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі. Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

03.11.2016 Верховною Радою України прийнято Закон № 1730-VIII, який набрав чинності 30.11.2016.

Згідно з положеннями статті 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

4.4. Здійснюючи судовий розгляд, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, установив, що відповідач - ДП ЗД "Укрінтеренерго" є теплопостачальним підприємством, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності відповідача є, зокрема, виробництво електроенергії, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Крім цього, умовами договору, актами приймання-передачі природного газу та актакми про фактичний обсяг спожитого (протранспортованого) газу підтверджено те, що придбаний відповідачем газ використовувався для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Отже, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, ДП ЗД "Укрінтеренерго" є теплопостачальною та теплогенеруючою організацією, на яку поширюється дія Закону № 1730-VIII.

Ураховуючи те, що заборгованість за поставлений природний газ, на яку позивачем нарахована пеня, інфляційні втрати та 3 % річних та стягнення яких є предметом позову у цій справи була погашена відповідачем 21.06.2016, тобто до 30.11.2016 - набрання чинності Законом № 1730-VIII, на зазначену заборгованість не підлягають нарахуванню неустойка, інфляційні та проценти річних в силу положень частини 3 статті 7 Закону № 1730-VIII.

Беручи до уваги викладене, колегія судів вважає, що судами попередніх інстанцій правомірно застосовано до спірних відносин положення частини 3 статті 7 Закону № 1730-VIII та, як наслідок, відмовлено у задоволені позовних вимог.

4.5. Варто зауважити, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив аргументи скаржника, викладені у касаційній скарзі, про безпідставність застосування у цьому разі частини 3 статті 7 Закону № 1730-VIII, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ДП ЗД "Укрінтеренерго" є теплопостачальною організацією та доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 3 Закон № 1730-VIII передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до пункту 14 Порядку ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93, у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 1 січня 2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Разом з цим відповідно до частини 3 статті 7 Закон № 1730-VIII на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України № 1730-VIII є нормою прямої дії, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності цим Законом. Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 22.02.2018 у справі № 922/4355/14, від 28.02.2018 у справі № 911/3914/14, від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 10.04.2018 у справі № 916/3054/16, від 11.04.2018 у справі № 910/17962/15, від 17.04.2018 у справі № 904/11358/16, від 26.04.2018 у справі № 911/3945/16, від 02.05.2018 у справі № 920/1060/16,15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі № 908/3125/16, від 23.05.2018 у справі № 908/2114/16, від 30.05.2018 у справі № 904/10733/16, від 20.06.2018 у справі № 916/3055/16, від 06.07.2018 у справі № 918/882/15, від 23.07.2018 у справі № 904/10294/17, від 07.08.2018 у справі № 925/1584/17, від 21.08.2018 у справі № 925/104/18, від 21.08.2018 у справі № 925/107/18, від 30.08.2018 у справі №905/2796/17, від 06.09.2018 у справі № 925/106/18, від 13.12.2018 у справі № 925/105/18, від 18.12.2018 у справі № 905/301/18, від 20.12.2018 у справі № 904/1619/18, від 22.12.2018 у справі № 904/2961/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18.

4.6. Арґументи скаржника, щодо правової позиції викладеної Вищим господарським судом України у справі №914/1111/16 (постанова від 26.04.2017), не приймаються до уваги, оскільки відповідно до положень частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, до 08.02.2020, чинній на час відкриття касаційного провадження у цій справі) (далі - ГПК України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім цього, частиною 2 статті 287 ГПК України передбачено, що підставами касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

4.7. Таким чином, колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги позивача на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом на результат вирішення спору не впливають та зводяться до переоцінки доказів та вимог про встановлення інших обставин справи, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом статті 300 ГПК України, в якій визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Згідно з частиною 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.3. Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені у статті 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі № 910/5501/19 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді І. В. Кушнір

С. К. Могил