Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1077/19

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання: Нероди І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Сачук С.М., фізична особа-підприємець, Слівінський А.О., адвокат, ордер серії ЖТ №059245 від 10.10.19р.

від відповідача: не прибув,

від третіх осіб: не прибули

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Сачука Сергія Михайловича (м. Житомир)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

1. Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради ( м. Коростишів)

2. Коростишівської міської ради Коростишівського району Житомирської області (м. Коростишів)

до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ( м.Коростишів)

про визнання недійсним договору оренди

Процесуальні дії по справі.

Господарським судом Житомирської області з 16.10.19р. за правилами загального позовного провадження розглядалася справа за позовом Фізичної особи-підприємця Сачука Сергія Михайловича до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання недійсним договору оренди №134 від 31.12.2013р.

Ухвалою суду від 23.12.19р. до участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача залучено КП "Міський ринок" Коростишівської міської ради та Коростишівську міську раду.

Ухвалою суду від 16.01.20р. закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1077/19 до судового розгляду по суті на 17.02.20 р.

Ухвалою суду від 17.02.20р. відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 03.03.20 р., ухвалою суду від 03.03.20р. оголошено перерву в судовому засіданні до 26.03.20 р. та ухвалою суду від 26.03.20р. відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 05.05.20р.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті винесено рішення у справі про задоволення позову.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Фізична особа - підприємець Сачук С.М. просить визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди №134 від 31.12.2013року, укладений з Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (надалі у тексті - Позивач, Відповідач та договір оренди №134).

В обґрунтування фактичних підстав позову Позивач доводить, що з метою здійснення господарської діяльності на території ринку, що у м. Коростишеві по вулиці Шевченко, 40 уклав з Відповідачем договір оренди №134, за умовами якого отримав в оренду торговельне місце площею 13,5 кв.м. замощене асфальтовим покриттям ( надалі у тексті - об`єкт оренди).

За умовами договору оренди №134 Відповідач вказав себе власником об`єкта оренди з повним обсягом право - та дієздатності щодо розпорядження ним в статусі орендодавця, та що жодних прав на нього у третіх осіб немає.

Позивач в подальшому дізнався, що Відповідачу на території ринку загальною площею 1,2 га належать декілька об`єктів нерухомого майна загальною площею 0,17 га, тоді як інші 1,03 га ринкової площі , в тому числі об`єкт оренди, являють собою об`єкт благоустрою ліквідованого колгоспного ринку у м. Коростишеві у вигляді асфальтового покриття земельної ділянки запасу, належної територіальній громаді цього міста в особі Коростишівської міської ради.

Вищевикладені обставини, доводить Позивач, встановлені у рішенні Господарського суду Житомирської області від 12.03.19р. у справі № 906/41/19 та не підлягають доказуванню при вирішенні спору про недійсність договору оренди №134 , оскільки є преюдиціальними.

Таким чином, підсумовує Позивач, укладаючи договір оренди №134 Відповідач ввів його в оману про свій титул власника об`єкта оренди, тоді як не мав останнього , а також розпорядився таким об`єктом оренди без згоди його власника - територіальної громади м. Коростишева.

Позивач також доводить, що договір оренди № 134 порушує публічний порядок. Насамперед з тих підстав, що Відповідач не відповідає визначенню ринку як суб`єкта господарювання, наданому у Правилах торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації , метрології та сертифікації України від 26.02.2002р. № 57/188/84/105, оскільки не створений на відведеній за рішенням органу місцевого самоврядування земельній ділянці. Окрім того, виходячи із змісту п.1 ч.1 ст. 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" про те, що об`єктами благоустрою населених пунктів є території загального користування , в тому числі асфальтове покриття, яким замощено об`єкт оренди, та у зв`язку із відсутністю у Відповідача права оренди земельної ділянки під цим асфальтовим покриттям, останній не вправі надавати в оренду об`єкт оренди, розміщений на такому об`єкті благоустрою.

В якості правових підстав позову Позивач визначив ст.ст. 760 та 761 ЦК України, згідно з якими предметом договору найму може бути індивідуально визначена річ та що право передання її в найм має власник речі, особа, якій належать майнові права, або особа, уповноважена на укладення договору найму.

Позивач також посилається на ст.ст. 203, 227, 228 та 230 ЦК України згідно з якими недійсним є правочин , якщо особа, яка його вчинила , не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а юридична особа - відповідного дозволу (ліцензії) ; якщо правочин спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади; якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин , які мають істотне значення.

На підставі викладених доводів Позивач просив позов задовольнити та на підставі ст. 236 ЦК України визнати договір оренди №134 недійсним з моменту вчинення.

У відзиві на позовну заяву Відповідач заперечує обґрунтованість доводів про відсутність у нього права на укладення договору оренди №134, оскільки відповідно до п.п. 2.3.2,2.3.3 та п.п. 4.3.1 Статуту підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" вправі надавати в оренду продавцям на ринку торговельні місця, в тому числі торговельні майданчики №18 та № 25 площею 6,75 кв.м кожен, які передані Відповідачу засновником райспоживспілкою, як внесок до статутного фонду підприємства. Об`єкти оренди також обліковуються на балансі Відповідача.

Окрім того, доводить у відзиві на позовну заяву Відповідач, підприємство здійснює свою господарську діяльність як ринок відповідно до Правил торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затверджених рішенням Коростишівської міської ради №762 від 03.04.2014р. ( надалі - Правила № 762). На підставі п.7 Правил №762 було розроблено та погоджено з Коростишівською міською радою проектну документацію щодо функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торгівельних місць і об`єктів , їх кількість і розмір.

Відповідач, з посиланням на п.19 Правил №762, доводить, що адміністрація ринку при наданні продавцям торгівельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду , в якій зазначається її термін, асортимент (вид) товарів, що реалізуються , розташування торговельного місця та умови його оренди , розмір орендної плати тощо, тому договір оренди №134 укладений правомірно і з цієї підстави.

Наголошує також Відповідач і на тому, що обставини укладення договору оренди №134 досліджувалися судами при розгляді позову підприємства про стягнення з Позивача подвійної неустойки за правилом ст. 785 ЦК України, що підтверджується рішенням Богунського районного суду м. Житомира у цивільній справі №295/6827/16ц, залишеним в силі постановою Апеляційного суду Житомирської області.

Доводи Позивача про те, що Відповідач по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві має майно лише на площі 0,17 га, а решта 1,03 га ринкової площі належить територіальній громаді спростовуються фактами, встановленими рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.03.2016р. у справі № 906/609/15.

Вимога Позивача визнати договір оренди №134 недійсним з моменту вчинення задоволенню не підлягає також з тих підстав, доводить Відповідач, що порушенням прав Позивача можна було б вважати неможливість одержання ним того, на що він розраховував при його укладенні або виконанні. Та оскільки на Позивача покладається обов`язок довести, яке його право чи законний інтерес як орендаря торговельних майданчиків №18 та № 25 площею 6,75 кв. м кожен на ринку порушені укладеним договором оренди № 134, останній не довів цих обставин, як це вимагає ст. 215 ЦК України , що визначає підстави недійсності правочинів.

В свою чергу, вважає Відповідача, здійснення ним діяльності з управління ринком без належного оформлення майнового права на об`єкт оренди чи права на земельну ділянку не є тими обставинами, з якими може бути пов`язано порушення права Позивача як орендаря торговельних майданчиків №18 та № 25 площею 6,75 кв. м кожен на ринку. Доводи позову про порушення укладеним договором оренди №134 прав та інтересів територіальної громади міста Коростишева в особі Коростишівської міської ради не заслуговують на увагу, оскільки , по-перше, кожна особа самостійно захищає свої права в суді, по-друге, Позивач не уповноважений органом місцевого самоврядування на представництво його прав та інтересів в господарському суду. На підставі викладених заперечень, Відповідач просив у позові відмовити.

У письмових поясненнях щодо предмету спору Коростишівська міська рада доводить, що на підставі рішення 66 сесії міської ради від 18.12.18р. №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів" - об`єкту благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальто-бетонним покриттям загальною площею 10200кв.м. на території ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві ( було предметом оскарження у справі № 906/41/19 ) , було прийнято рішення 82 сесії міської ради від 15.10.2019р. №852 , яким затверджено Положення про порядок надання в оренду окремих елементів благоустрою комунальної власності на території ринків Коростишівської міської ради , яким затверджено порядок надання в оренду елементів благоустрою та затверджено форму типового договору. Рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 16.12.19р. №203 надано фізичній особі-підприємцю Сачуку С.М. в оренду окремий елемент благоустрою - асфальто-бетонне покриття, площею 15,90 кв.м по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві. та укладено 17.12.19р. відповідних договір за № 536. На підставі викладеного, Коростишівська міська рада просила позов задовольнити та розглядати справу за відсутності її представника ( а.с. 100, т.1).

У письмових поясненнях щодо предмету спору Комунальне підприємство "Міський ринок" Коростишівської міської ради доводить, що рішенням 73 сесії Коростишівської міської ради 7 скликання №721 від 23.04.2019р. підприємству передано в оперативне управління об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальто-бетонним покриттям загальною площею 10200кв.м. вартістю 214672грн на території ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві. У зв`язку з викладеним, доводить третя особа, комунальне підприємство забезпечує належне обслуговування та утримання об`єкту комунального майна. Окрім того, рішенням Коростишівської міської ради №129 від 16.05.2017р. внесено зміни до планувальної документації території ринку, а рішенням виконавчого комітету № 116 від 29.08.2019р. затверджено комплексну схему розташування тимчасових споруд і благоустрою на території ринку, якою було переплановано їх розміщення з метою покращення умов надання послуг тощо. На підставі викладеного, третя особа просила позов задовольнити ( а.с 144, т.1).

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог про визнання договору №134 недійсним ( вх.№ г/с 02-44/326/20 від 05.03.20р.). Заявляючи про сплив позовної давності за вимогами про визнання договору оренди №134 від 31.12.13р. недійсним, відповідач вважає, що договір оренди може визнаватися недійсним і припинятися лише на майбутнє , оскільки неможливо застосувати правило про двосторонню реституцію. Тому на підставі такого обґрунтування просив у позові відмовити.

Позивач у письмових поясненнях (вх.№ 10848/20 від 05.05.20р.) на заяву відповідача щодо застосування правил про позовну давність до вимог позову доводить, що момент визнання договору недійсним, в тому числі, оренди , визначено ст. 236 ЦК України. Про порушення свого права оспорюваним договором №134 позивачу стало відомо із судового рішення у справі № 906/41/19.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

31 грудня 2013 року у простій письмовій формі між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (у тексті Відповідач/Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем Сачуком Сергієм Михайловичем (у тексті - Позивач/Орендар) укладено договір оренди № 134 на таких основних умовах:

- предметом договору є торговельні майданчики № 18 та № 25 площею 6,75 кв.м. кожен (п.1.1);

- місцезнаходження торговельних майданчиків № №18, 25 визначене на плані розміщення торговельних місць ринку ( п.1.2) ( у тексті - об`єкт оренди);

- об`єкт оренди належить Орендодавцеві на праві власності ( п. 1.2);

- об`єкт оренди надається Орендодавцем у тимчасове платне користування Орендарю для провадження торговельної діяльності (п. 1.3);

- Сторони підтверджують , що вони мають правоздатність і дієздатність щодо укладення і виконання цього договору, а також щодо здійснення інших прав та обов`язків ( п.1.4);

- Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6 ( п.2.1);

- Орендодавець , зокрема, зобов`язується:

а) передати у тимчасове користування Орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбачені цим договором ( п.п.4.1.1);

б) підтримувати територію, на якій розташований об`єкт оренди в належному санітарно-технічному стані ( п.4.1.3);

- Орендодавець, зокрема, має право:

а) здійснювати капітальний ремонт об`єкта оренди ( п.п. 4.2.2);

б) перемістити тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штрафмайданчик ринку, в разі не звільнення Орендарем об`єкта оренди в 7- денний термін після припинення договору ( п.п. 4.2.5);

- Орендар , зокрема, зобов`язується :

а) використовувати об`єкт оренди за його цільовим призначенням відповідно до п.1.3 договору та не використовувати торговельне місце як складське приміщення ( п.п. 4.3.2);

б) самостійно і за власний рахунок здійснювати поліпшення робочого місця та його поточний ремонт за письмовим погодженням з Орендодавцем ( п.п. 4.3.4);

в) дотримуватися правил торгівлі на ринках тощо (п.п. 4.3.6);

г) звільнити об`єкт оренди у 7- денний термін після припинення договору ( п.п. 4.3.8);

д) відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди у розмірі вартості відновлювальних робіт ( п.п. 4.3.8, п.5.3).

- Орендар, зокрема, має право:

а) за письмовою згодою Орендодавця здавати об`єкт оренди у суборенду ( п.п. 4.4.4);

б) вносити за згодою Орендодавця зміни до об`єкта оренди, здійснювати його реконструкцію, переобладнання та інші поліпшення (п.п. 4.4.6.).

За умовою п.6.1 договору №134 останній укладено на 1 рік з 01.01.14р. до 31.12.14р.

За умовою п.6.2 договору №134 Орендодавець гарантував, що на дату його укладення об`єкт оренди може бути вільно переданий Орендарю , не перебуває у спорі, жодних прав та претензій у третіх осіб щодо нього немає.

Зі змісту листа Орендодавця №180 від 04.11.2019р. судом встановлено, що з підстав закінчення строку дії договору №134 з Орендаря за рішенням Богунського районного суду у справі №295/6827/16ц від 03.04.2018р. було стягнуто неустойку на підставі ч.2 ст. 785 ЦК України в сумі 56862,00грн; що Орендодавець визнає проведення Орендарем господарської діяльності у металевому кіоску розміром 13 кв.м , який встановлено в межах торговельних майданчиків №18 та №25; що Орендодавець просив перемістити кіоск на штрафмайданчик ринку або укласти з Орендодавцем новий договір оренди цих торговельних майданчиків ; щодо нарахування неустойки за період з 02.04.18р. по 02.11.2019р. в сумі 26244,00грн ( а.с. 210, т.1).

Зі змісту листа Орендаря судом встановлено, що вимоги Орендодавця не визнано з тих підстав, що кіоск розміром 13 кв.м 29.05.2018р. було переміщено на інше місце в межах території, що обслуговує КП "Міський ринок" (а.с. 211,т.1).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

1. Висновки щодо особливостей предмету спору у цій справі.

Принцип пропорційності господарського судочинства у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, спрямований на врахуванні судом при їх вирішенні особливостей предмета спору та його значення для сторін такого спору.

Вирішуючи справу про права та обов`язки двох юридично рівних суб`єктів, кожен з яких має свій приватний інтерес щодо предмету спору, завданням суду є забезпечити досягнення між ними розумного балансу ( ч.1 ст. 2 , ст. 15 ГПК України). Адже важливо враховувати, що конфлікт інтересів притаманний конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Йдеться про виключно легітимні, але конкуруючі інтереси покупця і продавця, боржника і кредитора, наймача і наймодавця, тощо (абз. 4 п.3.5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 01.12.2004р. у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес). Водночас у випадку, коли існуючий конфлікт приватних інтересів господарюючих суб`єктів має пряме зіткнення із суспільним інтересом територіальної громади окремого міста та триває в тій чи іншій юридичній формі тривалий час, завданням суду є забезпечити вирішення господарського спору неупереджено та справедливо (ч.1 ст. 2 ГПК України). Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (абз. 2 п.3.4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 01.12.2004р. у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес).

Визначення предмета спору є правом позивача (постанова ВПВС від 17.04.18 р. у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні, є джерелами права для національного суду ( надалі у тексті - Суд).

Прецедентна практика Суду ґрунтується на тому, що терміну "спір" необхідно надавати основного, а не формального значення. Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи.

"Справжній" спір є там, де результат судових проваджень є значущим для цивільних прав та обов`язків його сторін (Ulyanov v. Ukraine, ухвала від 5 жовтня 2010 р., заява № 16472/04 ).

Під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (постанова ВПВС від 17.04.18р. у справі № 523/9076/16-ц; ВПВС від 13.03.19р. у справі № 916/3245/17).

В свою чергу, поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у цивільному процесі": сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, пункт 66 постанови від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц).

У цій справі сторонами спору є Фізична особа - підприємець Сачук С.М. ( Орендар/Позивач) та Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ( Орендодавець/Відповідач), між якими 31 грудня 2013 було укладено у простій письмовій формі договір оренди № 134, строк дії якого закінчився 31 грудня 2014року (ця обставина в судовому порядку не спростована), однак що не вплинуло на фактичне та юридичне припинення відносин між сторонами договору, що виникли під час строку його дії, та мають спірний характер.

У цій справі вирішувався господарський спір, ініційований Орендарем, що виник внаслідок встановлених судовим рішенням у справі №906/41/19 обставин, що спростовують , на його думку, наявність в Орендодавця титулу власника об`єкта оренди, щодо якого останній здійснював правомочність розпорядження за укладеним договором оренди № 134 від 31.12.2013р., отримував орендну плату за його використання в односторонньо визначеному розмірі, продовжує користуватися правом стягнення з Орендаря неустойки у розмірі подвійної орендної плати за неповернення об`єкта оренди після 31.12.14р. в своє розпорядження, в тому числі, в судовому порядку, а також правом вимагати звільнення об`єкта оренди від майна Орендаря, чим створює йому перешкоди у здійсненні діяльності продавця на території ринку.

Оскільки об`єкт оренди (торговельні майданчики № №18, 25 площею 6,75 кв.м. кожен), як встановив суд, є нічим іншим як частина асфальтового замощення території ринку у місті Коростишеві по вул. Шевченка, 40, балансоутримувачем якого на даний час є територіальна громада міста в особі Коростишівської міської ради та власником земельної ділянки під ним , спір між Орендарем та Орендодавцем у цій справі є вже не тільки приватним , але й безпосередньо впливає на законні інтереси інших осіб, що або здійснюють торговельну діяльність на ринку (інші орендарі торговельних майданчиків), або користуються послугами ринку (покупці), або встановлюють певні правилами торгівлі на ринку , місцеві податки та збори тощо ( орган місцевого самоврядування).

З врахуванням викладених мотивів у цій справі спір між Орендарем та Орендодавцем вирішено відповідно завдання господарського судочинства -неупереджено та справедливо (ч.1 ст.2 ГПК України).

2. Висновки щодо обраного Орендарем способу захисту порушеного права та інтересу як ефективного .

Пункт 1 статті 6 Конвенції, яка є джерелом права для національного суду, гарантує кожному "право на суд", яке включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Суду у справі "Андрієвська проти України" від 01.12.2011).

Відсутність у провадженні будь-яких вимог грошового характеру не є вирішальним елементом при визначенні того, чи застосовується пункт 1 статті 6 Конвенції у його цивільному аспекті (рішення Суду у справі "Савіцький проти України" від 26.07.2012).

Вирішальним для визначення того, чи стосується справа прав цивільного характеру, є безпосередньо характер права, яке є предметом розгляду (рішення Суду у справі "Церква села Сосулівка проти України" від 28.02.2008).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Тобто порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність ж обставин, які підтверджували б наявність порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є підставою для відмови у задоволенні позову (постанова ВП ВС від 11.09.18р. у справі № 905/1926/16).

В свою чергу, судовий захист реально порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права позивача, а у випадку, якщо таке відновлення неможливе - встановити компенсацію за порушення (див. пункт 57 постанови ВП ВС від 05.06.18 року у справі № 338/180/17).

В аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції, спосіб захисту, щоб бути ефективним, має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце ( п. 59 рішення Суду від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України»; п. 29 рішення Суду від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» ).

Стаття 20 ГК України гарантує кожному суб`єкту господарювання право на судовий захист свого майнового права і законного інтересу. Аналогічні гарантії передбачають ст. ст. 15 і 16 ЦК України.

Визнання недійсною господарської угоди є одним із способів захисту майнового права і законного інтересу суб`єкта господарювання. Визнання правочину недійсним є аналогічним за правовою природою способом захисту цивільного права та інтересу (ст. 20 ГК України, ст. 16 ЦК України).

Вимагати визнання правочину недійсним наділена насамперед кожна його сторона, яка в момент його вчинення або сама недотримались вимог , встановлених ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України, або таких вимог недотрималась інша сторона вчиненого правочину, або таких вимог недотримались обидві його сторони ( ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України).

При цьому, за відсутності у вчиненого правочину ознак нікчемності, вимагати визнання його недійсним сторона може виключно в судовому порядку, оскільки такий правочин залишатиметься весь час дійсним, допоки ця презумпція не буде спростована судом (ст.204, ч.3 ст. 215 ЦК України). Вчинення сторонами оспорюваного правочину дій щодо його дострокового розірвання, зміни змісту умов чи доповнення їх новими, настання строку закінчення дії правочину тощо самі по собі не спростовуватимуть презумпцію його правовірності, а тому завжди такий правочин буде підставою (ґрунтом, основою) виникнення як цивільних прав та обов`язків його сторін, так і підставою їх цивільної правової відповідальності за порушення, невиконання чи неналежне виконання таких обов`язків (ст. ст. 11, 509 , 610 ЦК України). Не можна виключати також і настання негативних наслідків від презумпції оспорюваного правочину для прав та інтересів однієї його сторони у разі зловживання правом в різних формах іншою його стороною (ст. 13 ЦК України).

Правило ч.1 ст. 631 ЦК України про те, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, як встановив суд при вирішенні цього спору, застосовується до відносин договору оренди № 134 від 31.12.2013р. як загальне та не враховує спеціальне правило ст. 785 ЦК України щодо прав наймодавця та обов`язків наймача після закінчення строку його дії.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати ( постанова ОП КЦС у складі ВС від 05.09.19р. у справі № 638/2304/17).

Саме тому, розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову ( п. 55 постанови ВПВС від 27.11.18 р. у справі № 905/1227/17).

Водночас ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим ( постанова ОП КЦС у складі ВС від 05.09.19р. у справі № 638/2304/17).

Чи є визнання договору оренди № 134 від 31.12.13р. недійсним ефективним способом захисту порушеного права та інтересу Орендаря ? Чи спроможний обраний спосіб захисту запобігти продовженню стверджуваного порушення? За встановлених обставин цієї справи очевидно, що спроможний.

Так, згідно із ст.ст.177 та 760 ЦК України річ, визначена індивідуальними ознаками, є об`єктом цивільних прав та предметом (об`єктом) найму (оренди).

Орендареві об`єкт оренди, що належить орендодавцю, передається за плату на певний строк у користування для здійснення господарської діяльності ( ст. 283 ГК України).

Цивільний кодекс України виходить з того, що право передання об`єкта оренди у найм має суб`єкт господарювання, який є або його власником, або особою, якій належать майнові права на об`єкт оренди, або особою, уповноваженою на укладення договору найму власником об`єкта оренди ( ст. 761 ЦК України).

Та за встановлених обставин цієї справи, Орендодавець за оспорюваним договором оренди №134 від 31.12.2013р. не має жодного із трьох наведених титулів.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Визнання недійсним договору оренди не може мати своїм юридичним наслідком повернення кожної із сторін цього договору у попередній стан, оскільки орендарю неможливо повернути орендодавцеві одержане, яке полягало у користуванні об`єктом оренди, а для орендодавця недійсність договору оренди не може мати юридичним наслідком повернення орендарю сплачених коштів за таке використання.

Тому юридичним наслідком, пов`язаним з недійсністю договору оренди, є правило ч.2 ст. 236 ЦК України: у сторін недійсного правочину припиняється можливість настання у майбутньому прав та обов`язків щодо об`єкта оренди, в тому числі, визначених у статті 785 Кодексу.

Оскільки у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору, невиконання сторонами встановлених у ньому обов`язків може відбуватися при визнанні його недійсним на підставі рішення суду ( постанова ОП КЦС у складі ВС від 23.01.2019р.).

Таким чином, після визнання договору оренди недійсним всі можливі спірні відносини між колишніми орендарем та орендодавцем із зобов`язальних переходять у позадоговірні та залежно від конкретних обставин регулюються речово-правовими способами захисту (гл. 29 та 30 ЦК України) або способами, притаманними для кондикційних зобов`язань ( гл. 83 ЦК України).

3.Висновки щодо моменту недійсності договору оренди №134 від 31.12.2013року.

Єдиною нормою, яка визначає момент недійсності правочину є ч. 1 ст. 236 ЦК України і це момент його вчинення. Інших правил, які б встановлювали інший момент недійсності правочину, у тому числі договору оренди, жодний законодавчий акт не містить.

Наявність підстав для визнання правочину недійсним також визначається судом виключно на момент його вчинення ( п.53 постанови ВПВС від 27.11.18 р. у справі № 905/1227/17). У справі момент недійсності договору оренди № 134 мав місце 31 грудня 2013року.

4. Висновки щодо застосованого судом законодавства, яким не відповідав оспорюваний договір оренди № 134 в момент його вчинення 31 грудня 2013року.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях підтверджує наступний правовий висновок: до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Це конституційне тлумачення надано щодо закону (іншого нормативно-правового акту), який містить норми матеріального права (Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України тощо) та допускає можливість застосовувати до спірних відносин не врегульованих законом та звичаєм ділового обороту закон, що регулює подібні відносини ( аналогія закону), а за відсутності такого - аналогію права.

Спір про недійсність договору оренди № 134 вирішено судом на підставі закону, чинного на момент його вчинення - 31 грудня 2013року, про що йтиметься далі.

Натомість юридичні факти, які виникли після цієї дати для вирішення спору у цій справі юридичного значення не мають, незалежно від того, що окремі з них додатково встановлені судовими рішеннями, що вступили в законну силу, оскільки для моменту вчинення недійсного правочину преюдиціального значення не мають, так як станом на 31.12.13р. ще не існували ( не мали місця). Відповідно, до таких юридичних фактів суд і не застосовує той закон чи нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали.

До прикладу, Орендар у позові просить врахувати як преюдиціальні обставини, встановлені судовим рішенням від 12.03.19р. у справі №906/41/19 про те, що Коростишівською міською радою 18.12.2018року прийнято рішення №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів" , а саме об`єкту благоустрою території ринку у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10200 кв.м. Однак на момент вчинення договору оренди №134 - 31.12.2013року такого рішення органу місцевого самоврядування ще не існувало.

Так само Орендодавець у відзиві на позов просить врахувати, що відповідно до п.19 Правил торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затверджених рішенням сесії Коростишівської міської ради №762 від 03.04.2014р., адміністрація ринку, при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін , мала право укладати з ними письмову угоду, в якій зазначався її термін, асортимент (вид) товарів, що підлягали реалізації, розташування торговельного місця , умови його оренди , розмір та порядок оплати за оренду майна тощо, а тому договір №134 між сторонами укладено правомірно. Водночас Правила торгівлі на ПР "Кооперативний ринок" набрали чинності не раніше їх оприлюднення в засобах масової інформації, про що прямо передбачено у п.2 рішення 38 сесії 6 скликання Коростишівської міської ради від 03.04.2014р. №762, тоді як оспорюваний договір оренди №134 укладено між сторонами - 31.12.2013р.

5. Висновки щодо правового становища Орендаря та Орендодавця в період від моменту вчинення договору оренди № 134 - 31.12.2013р. до моменту визнання його недійсним цим рішенням суду від 05.05.20р. (після набрання ним законної сили).

Відповідно до статті 204 ЦК України оспорюваний правочин є правомірним, якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили ( постанова ВПВС від 19.06.19р. у справі № 643/17966/14-ц).

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню ( постанова ВПВС від 19.06.19р. у справі № 643/17966/14-ц).

За відсутності відомостей щодо визнання оспорюваного правочину недійсним у судовому порядку, будь-який суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, якщо останній визначено підставою позову ( п.10.15 постанови ОП КГС у складі ВС від 17.01.20р. у справі № 916/2286/16).

Дійсно, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.04.2018р. у справі № 295/6827/16-ц встановлено, що Орендар в порушення зобов`язань за договором оренди №134 від 31.12.13р. не звільнив 31.12.2014р. торговельні майданчики №18 та №25 площею по 6,75 кв.м кожен, тому зобов`язаний сплатити Орендодавцеві неустойку в розмірі подвійної орендної плати, що за період з 01.01.2015року по 01.04.2018р. становить 56862,00грн ( 364,50грн +364,50грн х 2 (подвійний розмір) х 39 місяців - час прострочення у користуванні) ( надалі у тексті - Рішення районного суду від 03.04.2014р. ).

Окрім того, Рішенням районного суду від 03.04.2014р. заперечення Орендаря про те, що об`єкт оренди не передавався в користування, спростовано доказами про сплату Орендарем орендної плати та водночас відхилено доводи останнього про удаваність договору оренди №134 від 31.12.2013р. з підстав відсутності в Орендодавця права надання об`єктів оренди в оренду, як такі, що не входили до предмету доказування у цій цивільній справі.

З врахуванням викладеного, доводи Орендодавця у відзиві на позов про те, що Рішенням районного суду від 03.04.2014р. вже досліджено обставини дійсності оспорюваного договору оренди №134 від 31.12.2013р. суперечать насамперед висновкам Богунського районного суду м. Житомира та відхиляються господарським судом Житомирської області у цій справі як безпідставні.

6. Висновки щодо підстав для відмови у позові у разі подання заяви про застосування позовної давності.

Для цілей застосування ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України у спорі про визнання договору оренди №134 від 31.12.13р. недійсним позивач і відповідач є як сторонами такого спору, так і належними позивачем та відповідачем (п.п.138-140 постанови ВПВС від 14.11.18р. у справі № 183/1617/16, п. 66 постанови ВПВС від 29.05.19 у справі № 367/2022/15-ц).

Водночас суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих належним позивачем до належного відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд з`ясовує та зазначає у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач ( п. 73 постанови ВПВС від 14.11.18р. у справі № 183/1617/16, постанова ВПВС від 22.05. 18 року у справі № 369/6892/15-ц).

7. Висновки щодо правого статусу сторін оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. в момент його вчинення.

Судом встановлено, що вперше державну реєстрацію Орендаря як фізичної особи-підприємця проведено 11.01.2010р. з основним видом економічної діяльності за КВЕД-2010 підклас 51.90 "інші види оптової торгівлі", який включає: спеціалізовану оптову торгівлю, не віднесену до попередніх групувань та оптову торгівлю широким асортиментом товарів без будь-якої визначеної спеціалізації.

Орендар з 11.01.2010р. вправі також здійснювати економічну діяльність за іншими підкласами КВЕД-2010, а саме підкласом 52.62.0 "роздрібна торгівля з лотків та на ринках". Цей підклас включає роздрібну торгівлю будь-якими видами товарів, що здійснюється, зазвичай, з нестаціонарних палаток для вуличного продажу або на визначеній території ринку.

Тобто, відповідно до виду економічної діяльності Орендар станом на 31.12.2013р. мав право здійснювати роздрібну торгівлю будь - якими видами товару на ринку не будь-де, а виключно на визначеній його території.

Судом встановлено, що постановою правління Коростишівської райспоживспілки від 27.01.2011р. затверджено Статут підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", державну реєстрацію якого проведено 14.11.2011року за № 1000112, згідно з яким засновником та власником всього майна орендодавця є Коростишівська районна спілка споживчих товариств () ( надалі у тексті - Статут 2011р.).

В ході судового вирішення спору Орендодавець не заявляв про наявність іншої редакції Статуту 2011р. станом на 31.12.2013р.

Орендодавець ( ) як обумовлено в його Статуті 2011р., є правонаступником КП "Кооперативний ринок" (), має відокремлене майно та самостійний баланс. Предметом діяльності орендодавця, серед іншого, станом на 31.12.2013р. були:

- експлуатація майнового комплексу Ринку за його призначенням ( п.п. 2.3.1 );

- організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на Ринку і надають послуги ( п.п. 2.3.2);

- надання в оренду основних засобів та торгових місць Ринку (п.2.3.3).

Майно Орендодавця, як обумовлено в його Статуті 2011р., складається з основних засобів, переданих власником підприємства - райспоживспілкою - як внесок до статутного капіталу, а також інших цінностей , набутих у процесі господарської діяльності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства і становить 664,9 тисяч гривень (п.3.1 Статуту 2011р.).

У п.4.3 Статуту 2011року додатково закріплено, що Орендодавець користується майном, переданим райспоживспілкою, як внесок до статутного фонду, і має право здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торговельні місця, торговельні майданчики (п.4.3.1).

За умовою п.4.5 Статуту 2011року Орендодавець несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім набутим майном у процесі господарської діяльності, крім майна, переданого райспоживспілкою в оперативне управління.

Тобто, за змістом наведених пунктів Статуту 2011р. Орендодавець станом на 31.12.2013р. мав право здавати в оренду за плату орендарям лише ті торговельні місця та торговельні майданчики, які були передані йому засновником в оперативне управління як внесок до статутного капіталу. Тим самим, підтверджується , що станом на 31.12.2013р. Орендодавець не мав титулу власника об`єкта оренди , а саме торговельних майданчиків №№ 18, 25 площею 6,75 кв.м кожен на території ринку.

Умова п.1.2 оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. про те, що об`єкт оренди належить Орендодавцеві на праві власності прямо суперечила п.п. 4.3.1 та 4.5 Статуту 2011р. Орендодавця та була для нього очевидною на відміну від Орендаря.

Оцінюючи умови п.1.4, п.п. 4.4.4 та п.п. 4.4.6 оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. про те, що станом на 31.12.2013р. Орендодавець мав правоздатність і дієздатність щодо укладення і виконання цього договору , а також щодо здійснення інших прав і обов`язків за ним , і зокрема, право надавати Орендарю згоду на передання об`єкта оренди у суборенду, а також змінювати об`єкт оренди , в тому числі, шляхом його реконструкції , переобладнання чи іншого поліпшення, тоді як за змістом п. п. 2.3.3 та п.4.3 Статуту 2011р. наділений засновником лише правом надання торгових місць на ринку в оренду, суд враховує наступне.

Правомочність розпорядження (ст.317ЦК України) означає юридично забезпечену можливість власника визначати і вирішувати юридичну долю майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.

Згідно з ч.2 ст.135 ГК України власник має право з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, тощо.

Право господарського відання та право оперативного управління - це речові права осіб, які не є власниками. При цьому право господарського відання належить комерційним підприємствам - суб`єктам підприємницької діяльності (ст.136 ГК України), а право оперативного управління - некомерційним юридичним особам (ст.137 ГК України).

Рішення про зміну правого режиму майна суб`єкта господарювання також приймає власник такого майна ( ст. 145 ГК України).

Зміст наведених пунктів Статуту 2011р. в контексті наведеної правої норми доводить, що на території ринку розміщується майновий комплекс Ринку, власником якого є засновник Орендодавця - Коростишівська районна спілка споживчих товариств. Водночас для того, щоб передати Орендодавцю в оперативне управління торговельні місця та торговельні майданчики на ринку в якості внеску до статутного капіталу, засновник мав мати їх на праві власності так само, як і майновий комплекс Ринку. Однак Орендодавець докази на підтвердження такій обставині не подав.

Тоді як, ще відомий з римського права принцип Nemo ad alterum plus juris transferre potest, quam ipse habet гласив: "ніхто не може передати іншому більше прав, ніж сам має".

Згідно з ч. 2 ст.139 ГК України залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів.

Згідно з ч. 3 цієї статті Кодексу, основними фондами виробничого і невиробничого призначення є, зокрема, майно тривалого використання, що віднесено законодавством до основних фондів.

Отже, внесок засновника Орендодавця до його статутного капіталу підлягав документальному оформленню.

Насамперед це підтверджується змістом ст.146.17.1 Податкового кодексу України в редакції, чинній станом на 14.11.2011р. про те, що до продажу або іншого відчуження основних засобів прирівнювалися операції із внесення таких основних засобів до статутного фонду іншої особи (надалі - ПК України в редакції, чинній станом на14.11.11р.).

Господарська операція з передачі засновником внесків до статутного капіталу заснованої юридичної особи вважалась також об`єктом оподаткування (ст. 213.1.2. ПК України).

Попри те, що чинне станом на 14.11.2011р. законодавство не встановлювало певної обов`язкової форми документа, який би підтверджував факт формування статутного капіталу орендодавця, для цілей бухгалтерського та податкового обліку таким документом міг бути акт приймання-передачі, оформлений за аналогією до інших первинних документів з переліком реквізитів, визначених у ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 р. № 996-XIV у відповідній редакції, акт прийому-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів за формою № ОЗ-1, затвердженою наказом Міністерства статистики України від 29.12.95р № 352 «Про затвердження типових форм первинного обліку", яка також була чинна станом на 14.11.2011р.

Та наявності одного лише акта приймання-передачі основних засобів до статутного фонду Орендодавця було недостатньо, оскільки основні засоби підлягають амортизації, а для її проведення має бути визначена їх первісна вартість.

Так, у ст. 146.8 ПК України в редакції, чинній станом на 114.11.2011р. було передбачено, що первісною вартістю основних засобів, що включені до статутного капіталу підприємства, визнається їх вартість, погоджена засновниками (учасниками) підприємства, але не вище звичайної ціни ( надалі - ПК України в редакції, чинній станом на 14.11.11р.).

Отже, в Орендодавця мав бути документ, з допомогою якого можна було б достовірно підтвердити перелік основних засобів , внесених засновником як вклад до статутного капіталу, за змістом п.3.1 Статуту 2011р., так і їх первісну вартість - 664,9 тисяч гривень. Орендодавцем таких доказів не подано.

Водночас як встановлено судом за змістом Статуту 2011р. Орендодавця, він є універсальним правонаступником КП "Кооперативний ринок", що підтверджується кодом , який зберігається за юридичною особою в результаті її перетворення (п. 6 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 р. N 118 (у редакції постанови КМУ від 22.06.2005 р. N 499).

У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи ( ч.2 ст. 108 ЦК України).

Водночас оцінюючи поданий Орендодавцем інвентаризаційний опис №3 від 31.12.2003р. як доказ передачі Коростишівською райспоживспілкою попереднику Орендодавця - КП "Кооперативний ринок" 149 торговельних майданчиків площею 2,8 кв.м, 20,0 кв.м, та 6,75 кв.м на загальну суму 17864,00грн на території ринку , суд дотримується викладеного вище про те, що визначальним у встановленні факту наявності в Орендодавця станом на 31.12.13р. хоча б титулу носія речового права на об`єкт оренди ( права оперативного управління) мали б стати докази наявності в засновника Коростишівської райспоживспілки титулу їх власника станом на 31.12.2003р. Однак у справі такі докази відсутні.

За змістом статті 76 ГПК України належним є доказ, на підставі якого можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. В даному випадку, інвентаризаційний опис №3 від 31.12.2003р. Орендодавець подав на підтвердження наявності в нього титулу носія речового права на об`єкт оренди , і що таке право до нього перейшло від попередника КП "Кооперативний ринок".

Так, за змістом п.7 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08. 1994 р. N 69 в редакції, чинній станом на дату складання інвентаризаційного опису № 3 - 31.12. 2003р., основним завданнями інвентаризації було виявлення фактичної наявності основних фондів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, цінних паперів та інших грошових документів, а також обсягів незавершеного виробництва в натурі.

Проведення інвентаризації визнавалось обов`язковим з низки підстав, зокрема при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому-передачі справ) та при передачі підприємств та їх структурних підрозділів (на дату передачі) ( п.п. "в" та "є" п.3 Інструкції №69).

Оцінюваний судом інвентаризаційний опис № 3 від 31.12.2003р. не є достатнім доказом на підтвердження насамперед підстави його складання, а також підтвердженням ідентифікації об`єкта оренди за оспорюваним договором оренди № 134 від 31.12.13р., оскільки між двома цими юридичними фактами минуло десять років.

Та суд повторює, що Орендодавець не довів наявність у засновника станом на 31.12.2003р. титулу власника об`єкта оренди. Суд вже звертав увагу на те, що не території міста Коростишева у період з 16.08.2006р. та до 03.04.2014року діяли Правила торгівлі на підприємстві РССТ "Кооперативний ринок", затверджені рішенням виконкому Коростишівської міської ради від 16.08.2006р. № 325.

Тоді як інвентаризаційний опис № 3 складено станом на 31.12.2003року, тобто ще задовго до затвердження таких Правил виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

Станом на 31.12.2003року чинний п.8 ч.1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження з організації місцевих ринків відносив до відання виконавчих органів міських рад, а п.44 ст. 26 цього Закону встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках - до виключної компетенції сільських міських рад.

Однак Орендодавець не довів локально - правові підстави торгівлі на ринку станом на 31.12.2003р.; як вона була організована для продавців продовольчих та непродовольчих товарів в частині розміщення торговельних місць та торговельних майданчиків та об`єктів інженерної інфраструктури тощо; яким фактично був благоустрій території ринку ( із замощенням асфальтовим покриттям ( бруківкою, плиткою тощо) на всій площі чи лише в певній частині); яка загалом була площа території ринку у квадратних метрах та конфігурації на місцевості.

Посилання Орендодавця на обґрунтування доводів про відповідність оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. умовам 7 Правил торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затверджених рішенням Коростишівської міської ради №762 від 03.04.2014р. , не заслуговують на увагу за вище наведеним конституційним тлумаченням дії правової норми в часі відносно юридичного факту.

Тоді як процесуальне правило ч.4 ст. 42 ГПК України забороняє учаснику справи вводити суд в оману щодо фактичних обставин справи.

Як вже встановлено судом, станом на 31.12.13р. на території міста Коростишева діяли Правила торгівлі на підприємстві РССТ "Кооперативний ринок", затверджені рішенням виконавчого комітету міської ради від 16.08.2006р. за №325.

Однак Орендодавець не посилався на місцеві Правила торгівлі № 325, як підставу утворення на території ринку торговельних місць та торговельних майданчиків певної площі та конфігурації на місцевості тощо, станом на дату вчинення оспорюваного договору оренди № 134 - 31.12.2013р.

Натомість в умові п.1.2 оспорюваного договору оренди №134 від 31.12.13р. Орендодавцем стверджується, що місцезнаходження об`єкта оренди зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку. Однак такого плану, чинного станом на 31.12.13р. Орендодавець не подав, та , власне, самостійно визнав, що такий план було затверджено не раніше прийняття Коростишівською міською радою рішення від 03.04.14р. № 762. Більше того, у відзиві на позов Орендодавець визнав факт здійснення діяльності з управління ринком без належного оформлення майнового права на об`єкт оренди станом на 31.12.13р.( а с. 45, т.1).

Отже, і ця наведена умова оспорюваного договору оренди №134 від 31.12.13р. була об`єктивно недійсною.

8. Висновки щодо особливостей об`єкта оренди за оспорюваним договором оренди № 134 від 31.12.13р. відповідно до вимог чинного законодавства на момент його вчинення.

Насамперед суд встановив, що у Статуті 2011р. Орендодавця вживаються не як синоніми терміни "торгове місце" та "торговельний майданчик" ( п.п. 2.3.3, п.п. 4.3.1).

Об`єктом оренди за оспорюваним договором оренди №134 від 31.12.2013р. є торговельні майданчики № 18 та № 25 по 6,75 кв. м кожен. Орендодавець не довів, які конкретно індивідуальні властивості мають обидва торговельні майданчики, що відрізняють їх від інших не території ринку. Та на підставі письмових доказів та усних пояснень Орендаря та Орендодавця суд встановив, що торговельні майданчики №18 та № 25 є сусідніми та мають однакову площу, що дозволило Орендарю встановити в їх межах один металевий кіоск розміром 13 кв. м.

Сторони оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.13р. визнають, що обидва торговельні майданчики являють замощену асфальтовим покриттям частину ґрунтового покриву земельної ділянки на території ринку та що земельна ділянка належить до комунальної форми власності.

У відзиві на позов Орендодавець також визнає, що немає прав на земельну ділянку, на якій розміщено ринок, однак вважає цю обставину такою, що не впливає на недійсність оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.13р.

Правило ч.3 ст.760 ЦК України доводить, що об`єктом оренди можуть бути інші види майна, про які йдеться в інших законах.

Насамперед чинне законодавство оперує таким визначенням як "земельні поліпшення", які розглядаються як нероздільні із земельною ділянкою, а їх окреме переміщення вважається неможливим без їх знецінення (ст. 1 ЗУ «Про оцінку земель»; п.п. 14.1.75 п. 14.1 ст. 14 ПК України). Тобто, розміщене поверх ґрунтового покриву земельної ділянки замощення (асфальтове покриття, бруківка, плитка, тощо) розглядається як невід`ємна її приналежність (ст.186 ЦК України).

Та із загального правила ч. 2 ст. 186 ЦК України про те, що приналежність слідує за головною річчю, є винятки, оскільки про це прямо вказав законодавець через правовий зворот "якщо інше не встановлено договором або законом".

Так, у змісті ч.2 ст. 79 ЗК України законодавець дозволяє виникнення в особи , яка не має прав на земельну ділянку права на її поверхневий (ґрунтовий) шар земельної ділянки. За визначенням Закону України "Про автомобільні дороги" вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів. Вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю ( ст. 16 цього Закону). До відомчих (технологічних) автомобільних доріг належать внутрішньогосподарські технологічні дороги, що знаходяться у власності юридичних або фізичних осіб, а складовими таких доріг є земляне полотно, проїзна частина, споруди дорожнього водовідводу, штучні споруди та технічні засоби організації дорожнього руху. ( ст. 22, 23 Закону). При цьому за змістом статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" право власності на автомобільні дороги не підлягає державній реєстрації, тоді як визнається об`єктом цивільних прав.

Тим самим, чинне законодавство допускає роздільну власність на земельну ділянку та її поліпшення , які утворюють категорію речей (майна).

Станом на дату вчинення оспорюваного договору оренди № 134 - 31.12.2013р. Закон України "Про благоустрій населених пунктів" вимагав від суб`єктів у сфері благоустрою, зокрема, підприємств будь-якої форми власності, утримання в належному стані території та її використання за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, тощо.

Тобто, за визначенням цього Закону територію ринку можна використовувати лише за її цільовим призначенням та необхідно утримувати у належному стані.

В свою чергу, за змістом п. 4 ч.1 ст. 13 та ст. 24 цього Закону території підприємств будь-якої форми власності належать до об`єктів у сфері благоустрою населених пунктів, а їх межі та режим використання - визначають органи місцевого самоврядування залежно від підпорядкування об`єкта благоустрою.

Натомість підприємства, зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію.

Та як вже встановлено судом, Орендодавець у відзиві на позов визнав, що станом на 31.12.2013р. здійснював та здійснює діяльність з управління ринком без належного оформлення майнового права на об`єкт оренди, яким є асфальтобетонне покриття території ринку ( а.с. 45, т.1).

Окремої уваги для вирішення цього спору заслуговують норми чинних станом на 31.12.2013року Правил торгівлі на ринках , затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України 26.02.02 N 57/188/84/105 ( надалі - Правила торгівлі на ринках № 57).

Правила торгівлі на ринках № 57 носили рекомендаційний характер для затвердження правил торгівлі на ринках органами місцевого самоврядування, та оскільки у справі відсутні Правила торгівлі на підприємстві РССТ "Кооперативний ринок", затверджені рішенням виконкому Коростишівської міської ради від 16.08.2006р. № 325, суд застосовує норми цих Правил у відповідній частині.

Так, згідно з п. 6 Правил торгівлі на ринках № 57 територія ринку повинна була мати насамперед відокремлену та відгороджену від проїжджої частини, житлового та комунального секторів ділянку землі.

Згідно з п. 7 Правил торгівлі на ринках № 57 адміністрація ринку мала узгодити з місцевим органом самоврядування режим роботи ринку; з територіальними установами державної санітарно-епідеміологічної служби, ветеринарної медицини, пожежного нагляду, архітектурно-будівельної комісії, державтоінспекції - проектну документацію щодо функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, забезпечення їх торговельно-технологічним обладнанням та забезпечує утримання території ринку й організацію продажу товарів відповідно до затвердженого плану.

Згідно з п. 13 Правил торгівлі на ринках № 57 торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції, зокрема, у кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.

Та Орендодавець фактично визнав, що станом на 31.12.2013р. вимоги п.7 Правил торгівлі на ринках № 57 щодо наявності проектної документації щодо функціонального планування території ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, дотримано не було.

За відсутності плану (схеми) функціонального планування території ринку станом на 31.12.2013р. неможливим було укладення оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. з огляду на зміст п.20 Правил торгівлі на ринках № 57.

Так, у п. 20 цих Правил передбачено, що адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

В ході вирішення спору Орендодавець не спростував тієї обставини, що проект оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. було ним розроблено на власний розсуд та підписано Орендарем без зауважень.

Оскільки надання торговельного місця для торгівлі по суті є орендою торговельного місця, а відносини оренди регулюються главою 58 ЦК України та параграфом 5 Глави 30 ГК України, суд також враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України міг затверджувати типові договори.

Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, було затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2009 року №868 ( надалі - Положення про ринки № 868) містило норму п. 4 про те, що у разі коли підприємець сплатив ринковий збір за 30 і більше днів на одному ринку, суб`єкт господарювання зобов`язаний за заявою такого підприємця укласти з ним договір оренди торговельного місця згідно з типовою формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 № 278 "Про заходи щодо стабілізації цін за надання послуг та оренду торгових приміщень (площ) у торговельних об`єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів в умовах фінансово-економічної кризи".

Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2010 року у справі №2а-4429/09/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2011 року, вищевказану постанову Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №278 визнано незаконною та скасовано.

Відповідно до ст.129 -1 Конституції України та ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України вказана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2010 року у справі №2а-4429/09/2670, яка набрала законної сили, є обов`язковою до виконання на всій території України.

Однак Положення про ринки № 868 станом на 31.12.2013р. було чинним і вимагало від суб`єкта господарювання забезпечити створення та ведення реєстру укладених договорів оренди та суборенди торговельних місць і присвоювати кожному такому місцю порядковий номер (цифрами).

Згідно з п. 6 Положення про ринки № 868 суб`єкт господарювання повинен мати затверджений відповідним органом місцевого самоврядування план території ринку, в якому зазначається розмір земельної ділянки, інформація про наявність правовстановлюючих документів на неї, кількість торговельних місць та займана ними площа, площа стоянок для транспортних засобів (із зазначенням кількості таких засобів, що можуть розміститися на стоянці), найменування, призначення і площа будівель та інших споруд, розташованих на території ринку.

Однак судом встановлено достовірно, що станом на дату вчинення оспорюваного договору оренди № 134 - 31.12.2013р. вимоги наведених нормативно-правових актів Орендодавцем не було дотримано, що вказує на абсолютну недійсність всіх його умов.

9. Висновки щодо врахування при вирішенні спору у справі №906/1077/19 фактів, що мають преюдиціальне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Пояснення учасників справи, в яких останні викладають свої вимоги, заперечення, аргументи тощо подаються у письмовій або усній формі) (ч. ч. 1 та 2 ст. 169 Кодексу).

В свою чергу, обов`язковість урахування (п р е ю д и ц і й н і с т ь) судових рішень для інших судів визначається законом (ч.2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Так, згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою , яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, процесуальний закон чітко визначає, що рішення суду у конкретній справі, розглянутій за правилами чи господарського, чи цивільного, або ж адміністративного судочинства, встановлює обставини щодо конкретних осіб (особи), які (яка) брали в участі в такій справі.

При цьому преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювалися судом, що знайшло свої відображення у мотивувальній частині судового рішення ( п. 32 постанови ВПВС від 03.07.18р. у справі №917/1345/17).

Натомість, наявність у конкретної особи щодо якої встановлені певні обставини у конкретній справі права на їх спростування в загальному порядку з тих підстав, що вона не приймала участь в такій справі , вказує на те, що встановлені в рішенні суду обставини не мають ознак преюдиціальності за суб`єктним складом.

Саме тому, важливим у застосуванні процесуального механізму преюдиції у конкретній справі, яка ще розглядається судом , має склад її учасників у порівнянні з іншою конкретною справою, де вже судовим рішенням встановлені обставини щодо таких учасників.

Не менш важливим у застосуванні процесуального механізму преюдиції у конкретній справі, яка ще розглядається судом, є також процесуальний статус учасників справи.

Так, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи ( ч.1 ст. 41 ГПК України). Тому рішенням суду в одній конкретній справі можуть бути встановлені певні обставини як щодо сторін спору ( позивача (ів), відповідача (ів), так і третіх осіб як із самостійними вимогами щодо предмету спору та без таких, які приймають участь в іншій конкретній справі, яка ще розглядається судом.

Таким чином, на сьогодні діє правило відповідно до якої суб`єктний склад учасників однієї конкретної справи не обов`язково має бути повністю тотожним складу учасників справи в іншій конкретній справі. Однак щодо одного із учасників рішенням суду в одній конкретній справі

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини вважає, що ситуація , коли факти, які вже бути встановлені остаточним рішенням в одній справі , пізніше були відкинуті судами у новій справі між тими самими сторонами, є аналогічною ситуації, коли після відновлення провадження рішення, яке набрало законної сили та підлягало виконанню, було повністю скасовано. Така ситуація, визнав суд, порушує принцип юридичної визначеності ( п. 33 рішення у справі "ТОВ "БУШБМ-Плюс" проти України" від 06.06.19р.).

Важливим для застосування ч. 4 статті 75 ГПК України є правило ч.7 цієї статті Кодексу згідно з яким правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду при вирішенні іншої справи.

Отже , лише згадувані, але такі, що не одержали оцінки суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності (постанова Верховного Суду у складі КГСУ від у справі №927/976/17).

5.1. Першу групу таких фактів становлять ті, які визнають самі сторони спору.

В ході судового вирішення спору Орендар визнав, що за оспорюваним договором оренди №134 орендував два суміжні торговельні майданчики № 18 та № 25 площею 6,75 кв. м. кожен замощені асфальтовим покриттям , тому мав можливість встановити металевий кіоск розміром 13 кв. м для роздрібної торгівлі.

Обставини, які визнав Орендодавець у відзиві на позов судом враховано у попередніх висновках.

5.2. Другу групу фактів становлять ті, які встановлені судовими рішеннями , що набрали законної сили.

Орендар доводив, що на недійсність оспорюваного договору оренди №134 вказують обставини, встановлені у судових рішеннях у справах №8/33"на", №906/207/17 та 906/41/19 , які є преюдиціальними, тому не потребують доказуванню.

У Рішенні суду №906/41/19 встановлено, що власником нерухомого майна загальною площею 1730,1кв.м, розташованого по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.05.2018р. є Коростишівська районна спілка споживчих товариств ( засновник Орендодавця ) та що асфальтобетонне покриття площею 10134кв.м не входить до переліку нерухомого майна засновника.

У Рішенні суду №906/41/19 встановлено, що відповідно до рішення виконкому Коростишівської міської Ради народних депутатів від 07.02.1984 року №68 "Про дозвіл на проведення комплексного благоустрою та озеленення міста" та відповідно до робочого проекту "Капремонт благоустрою території колгоспного ринку в м. Коростишеві" благоустрій території, на якій розміщений ринок, проводився колгоспним ринком.

Оскільки для вирішення спірних відносинах юридичне значення мають факти , встановлені судовими рішеннями на підставі документів, складених (створених) до дати вчинення оспорюваного договору оренди № 134 - 31.12.2013р., суд не враховує юридичні факти , які мали місце після цієї дати.

Оскільки Орендодавець також доводив, що на дійсність оспорюваного договору оренди №134 , вчиненого станом на 31.12.13р. вказують обставини, встановлені у судовому рішенні у справі № 906/609/15 ( надалі у тексті - Рішення суду № 906/609/15), суд враховує, що Рішення суду №906/609/15 також прийняте на підставі преюдиціальних обставин, встановлених на дату його прийняття - 22.03.2016р. в інших судових рішеннях Господарського суду Житомирської області у справах № 906/961/15, №8/33 ( а.с. 60, т.1).

Так, у Рішенні суду №906/609/15 встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради № 205 від 19.04.2006 року було надано дозвіл адміністрації Комунального підприємства "Коростишівський міський ринок" на розроблення схеми геплану ринку; однак наявність рішення або Коростишівської міської ради, або її виконавчого комітету , про затвердження схеми генерального плану ринку для КП "Коростишівський міський ринок" - не встановлено.

Рішенням суду № 906/609/15 встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради від 25.05. 2006р. № 208 у п. 1 було затверджено схему генерального плану кооперативного ринку за адресою: вул. Шевченко, 40, м. Коростишів, розроблену ДПРІ "Житомиркомундорпроект" для засновника Орендодавця ( далі - рішення № 208 про схему генерального плану кооперативного ринку). Схему генерального плану кооперативного ринку було розроблено ДПРІ "Житомиркомундорпроект" на підставі топозйомки , виконаної інститутом УКРДП Житомирським філіалом в 1984 році та проекту капітального ремонту благоустрою території колгоспного ринку в м. Коростишеві виконаним Житомирським філіалом інституту "Укркомунремдорпроект" в 1985 році. Рішенням Коростишівської міської ради № 401 від 07.08.2007 року в п.2 було скасовано рішення № 208 про схему генерального плану кооперативного ринку.

Рішенням суду №906/609/15 на підставі ч. ч. 1 та 3 ст. 35 ГПК України встановлено, що рішення № 208 про схему генерального плану кооперативного ринку було предметом судового оскарження у справі № 906/961/15 , про що суд виніс рішення 20.10.15р. та на підставі якого рішенням Коростишівської міської ради 6 позачергової сесії 7 скликання від 05.02.16р. № 86 скасовано пункт 1 цього рішення виконавчого комітету.

Рішенням суду №906/609/15 встановлено, що визнана у рішенні суду від 20.10.15р. у справі № 906/961/15 незаконність пункту 1 рішення № 208 про схему генерального плану кооперативного ринку з підстав його прийняття виконавчим комітетом Коростишівської міської ради , а не міською радою, не спростовує встановлених на підставі ч. ч. 1 та 3 ст. 35 ГПК України обставин розробки ДПРІ "Житомиркомундорпроект" Райспоживспілці схеми генерального плану кооперативного ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві для території майнового комплексу кооперативного ринку та на підставі документів 1984-1985 років, складених для території колгоспного ринку.

Однак як встановив суд, юридично схема генерального плану кооперативного ринку по вул. Шевченка, 40 у м. Коростишеві , станом на 31.12.2013р. не була чинною для її використання Орендодавцем для надання в оренду торговельних майданчиків. І цю обставину Орендодавець визнав.

10. Висновки щодо критеріїв недійсності оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі. (постанова ВПВС від 03.12. 19 року у справі № 904/10956/16).

Судом в оспорюваному договорі оренди № 134 від 31.12.2013р. встановлено незаконність його умов, що є порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України та підставою для визнання його недійсним.

9. Висновки щодо застосування інституту позовної давності.

У цій справі вимога Орендаря стосується визнання недійсним оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. у зв`язку з його невідповідністю на момент вчинення нормам чинного законодавства. Орендар стверджує, що позовна давність у цій справі має обчислюватись з моменту набрання рішенням суду у справі № 906/41/19 законної сили

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). До позовних вимог про визнання недійсним договору відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли Орендар довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням ( див. п.п. 7.8-7.13, 7.20 постанови ВПВС від 26.11.19р. у справі № 914/3224/16).

Водночас Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України Орендар має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності ( див. п.п. 6.43,6,44 , 6.46 постанови ВПВС від 19.11.19р. у справі № 911/3677/17).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який Орендар не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Орендар повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а Орендодавець - що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень .

Однак Орендодавець не довів, що інформацію про порушення свого права вчиненням оспорюваного договору оренди № 134 від 31.12.2013р. Орендар міг отримати раніше. Водночас на підставі обставин, встановлених повно, всебічно та об`єктивно , суд визнає поважними причини пропуску Орендарем позовної давності на звернення з таким позовом до суду, та задовольняє позов у повному обсязі.

Щодо розподілу судового збору

При зверненні з цим позовом до суду Орендар квитанцією від 08.10.19р. сплатив судовий збір в розмірі 1921,00грн. На підставі ст. 129 ГПК України сплачений судовий збір підлягає стягненню з Орендодавця.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди №134 від 31.12.2013року, укладений між Фізичною особою - підприємцем Сачуком Сергієм Михайловичем ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) та Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (12501, Житомирська область м. Коростишів, вул. Шевченка,40, ).

3. Стягнути з Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ( 12501, Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченка,40, ) на користь Фізичної особи - підприємця Сачука Сергія Михайловича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1921,00грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 02.06.20

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати:

1 - в справу

2- позивачу (рек. з повідом)

3- відповідачу (рек. з повідом)

4- третій особі КП "Міський ринок" Коростишівської міської ради (12500, Житом. обл., м. Коростишів, вул. Миру, буд. 3) рек. з повідом.

5- Коростишів. міській раді (12501, м. Коростишів, Житом. обл., вул. Володимирська, буд. 1) рек. з повідомл.