ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2020 р. Справа№ 920/449/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 26.05.2020,

розглянувши апеляційну скаргу Лебединської міської ради

на рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 (повний текст складено 25.11.2019)

у справі №920/449/19 (головуючий суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Лебединської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни

про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим,

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни

до Лебединської міської ради, м. Лебедин,

про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст первісних та зустрічних позовних вимог

Лебединська міська рада (далі, позивач за первісним позовом або Рада) звернулася до Господарського суду Сумської області з первісним позовом до Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни (далі, відповідач за первісним позовом або ФОП Скляренко А.М.) про визнання Договору оренди земельної ділянки від 15.12.2005, дата нотаріального посвідчення: 15.12.2005, номер у реєстрі нотаріальних дій: 5552, документ посвідчено: Сумська область, приватний нотаріус Фурдилов Ю.В., укладеного між Лебединською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Скляренко Аллою Миколаївною, припиненим.

Первісні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за первісним позовом, як орендар, в установлені договором та законодавством строки не повідомив позивача за первісним позовом про свій намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, а тому ФОП Скляренко А.М. втратила своє переважне право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк і у зв`язку з припиненням дії договору оренди земельної ділянки Виконавчим комітетом Лебединської міської ради прийнято рішення №172 від 26.07.2017 «Про визнання такими, що частково втратили чинність деяких рішень виконавчого комітету Лебединської міської ради», яким визнано такими, що втратили чинність підпункти 5.1 та 5.2 пункту 5 рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради «Про надання дозволу на будівництво, реконструкцію, перепланування будівель і споруд, об`єднання жилих приміщень, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 20.02.2008 №39, а також визнано таким, що втратив чинність підпункт 4.7. пункту 4 рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради «Про надання дозволу на проведення будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування будівель і споруд, присвоєння юридичної адреси земельним ділянкам, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 19.11.2008 №287. На підставі наведеного 25.05.2017 Виконавчий комітет Лебединської міської ради надіслав відповідачу за первісним позовом повідомлення №02-14/781, в якому, у зв`язку із закінченням терміну дії Договору, просив звільнити орендовану земельну ділянку від стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення до 05.06.2017, проте відповідач за первісним позовом вимог позивача за первісним позовом не виконав, орендовану земельну ділянку не звільнив.

У свою чергу, ФОП Скляренко А.М. звернулась до Господарського суду Сумської області із зустрічним позовом (із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог б/н від 05.08.2019 (вх. №6354 від 05.08.2019)) до Лебединської міської ради про визнання поновленим Договору оренди земельної для комерційного використання за адресою: площа Соборна (стара назва Інтернаціональна) №38/І в м. Лебедин, Сумської області, площею 42 кв.м., укладеного 15 грудня 2005 року, зареєстрованого у Державному реєстрі земель 27.10.2006 за №48, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором оренди землі, вважаючи укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі в редакції, запропонованій відповідачем за первісним позовом (том 1, а.с. 159).

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ФОП Скляренко А.М. вказує на те, що продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою після закінчення строку дії договору, належно виконуючи свої обов`язки за відсутності заперечень відповідача за зустрічним позовом протягом одного місяця після закінчення дії договору, що у відповідності до частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» дає підстави для поновлення Договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 у задоволенні первісного позову Лебединської міської ради до Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим відмовлено.

Зустрічний позов Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни до Лебединської міської ради про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим задоволено.

Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки для комерційного використання, яка знаходиться: площа Соборна (колишня Інтернаціональна) № 38/І у місті Лебедин Сумської області, площею 42 кв.м, укладений 15 грудня 2005 року (зареєстрований у Державному реєстрі земель 27.10.2006 року за № 48) між Лебединською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Скляренко Аллою Миколаївною на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором оренди землі, вважаючи укладеною Додаткову угоду про поновлення договору оренди землі у редакції, визначеній пунктом 3 резолютивної частини рішення.

Присуджено до стягнення з Лебединської міської ради Сумської області на користь Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни відшкодування витрат зі сплати судового збору в розмірі 1921 грн 00 коп.

Приймаючи вказане рішення, судом було встановлено, що строк дії Договору оренди земельної ділянки закінчився 28.10.2016, після закінчення дії договору відповідач за первісним позовом продовжував користуватися виділеною земельною ділянкою, належно виконував свої обов`язки за договором (сплачував орендну плату), у свою чергу позивач за первісним позовом не направив відповідачу за первісним позовом листа-заперечення в поновленні договору оренди землі на той самий строк та на тих самих умовах протягом одного місяця після закінчення його строку дії, що у сукупності дало підстави відповідачу за первісним позовом (позивачу за зустрічним позовом) розраховувати на застосування положень частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» з метою пролонгації договору оренди земельної ділянки на той самий термін та на тих самих умовах шляхом укладення додаткової угоди. Відповідачем за зустрічним позовом факт продовження належного користування позивачем за зустрічним позовом земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору не спростовано, доказів заперечення протягом строку, встановленого частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», проти поновлення договору суду не надано. За таких обставин позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки на той самий строк і на тих самих умовах визнано судом правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас, у зв`язку із задоволенням зустрічних позовних вимог, первісні позовні вимоги та клопотання представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 18.12.2019 (про що свідчить відмітка Укрпошти Експрес на конверті) Лебединська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 за позовом Лебединської міської ради до Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги Лебединської міської ради у повному обсязі, а в зустрічному позові Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом зводяться до наступного:

- ФОП Скляренко А.М., як орендар, не повідомила Раду в установлені частиною 2 статті 33 Закону України «Про оренду землі» строки про свій намір скористатись переважним правом укладення договору на новий строк, а тому договір є таким, що згідно статті 31 Закону України «Про оренду землі» припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. При цьому, позивач за первісним позовом наголосив на існуванні чинного рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради №172 від 26.07.2017 «Про визнання такими, що частково втратили чинність деяких рішень виконавчого комітету Лебединської міської ради», яким визнано такими, що втратили чинність підпункти 5.1 та 5.2 пункту 5 рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради «Про надання дозволу на будівництво, реконструкцію, перепланування будівель і споруд, об`єднання жилих приміщень, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 20.02.2008 №39, а також визнано таким, що втратив чинність підпункт 4.7. пункту 4 рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради «Про надання дозволу на проведення будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування будівель і споруд, присвоєння юридичної адреси земельним ділянкам, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 19.11.2008 №287;

- реалізація прав орендаря в межах частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» можлива лише за умови, що орендар реалізував своє переважне право на продовження дії договору оренди шляхом дотримання положень частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

- під час розгляду справи судом першої інстанції було прийнято ухвалу, якою змінено не тільки предмет позову, а й його підставу, що є недопустимим згідно чинного господарського процесуального законодавства;

- судом не було враховано, що у заяві про уточнення прохальної частини зустрічної позовної заяви відповідачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру, а саме, про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки та зобов`язання укласти додаткову угоду в редакції, наведеній орендарем. Проте, документів на підтвердження сплати судового збору за другу немайнову вимогу представником відповідача за первісним позовом надано не було;

- судом не була врахована практика Європейського суду з прав людини щодо наведення у судовому рішенні достатніх підстав та аргументів, на основі яких воно було ухвалене.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

23.03.2020 представник відповідача за первісним позовом подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. У відзиві представник ФОП Скляренко А.М. наголосив на тому, що орендарем було чітко дотримано всі вимоги Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення терміну дії Договору оренди земельної ділянки на новий строк на тих самих умовах, а тому суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення. Після закінчення строку дії договору орендар продовжив користуватись земельною ділянкою, належно сплачував оренду плату та протягом одного місяця після закінчення строку дії договору від Ради не надходило заперечень у поновленні цього договору, що дало орендарю підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди в силу закону, а саме частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2020 апеляційну скаргу Лебединської міської ради у справі №920/449/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 у справі №920/449/19 апеляційну скаргу Лебединської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 залишено без руху. Роз`яснено Лебединській міській раді, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути її недоліки, надавши суду апеляційної інстанції належні докази сплати судового збору у сумі 5 763,00 грн, а також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з обґрунтуванням причин пропуску такого строку.

30.01.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано оригінал платіжного доручення №640 від 20.12.2019 про сплату судового збору у сумі 2 881,50 грн та оригінал платіжного доручення №19 від 23.01.2020 про сплату судового збору у сумі 2 881,50 грн (разом 5 763,00 грн) та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, мотивоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення скаржником було отримано 29.11.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 №09.1-08/475/20 у зв`язку із перебуванням судді Мальченко А.О., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 справу №920/449/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 поновлено Лебединській міській раді пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Лебединської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19; зупинено дію рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 на час апеляційного провадження; призначено до розгляду апеляційну скаргу на 03.03.2020.

У судове засідання, призначене на 03.03.2020, з`явився представник позивача за первісним позовом.

Представник відповідача за первісним позовом у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 розгляд апеляційної скарги Лебединської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 відкладено на 07.04.2020.

23.03.2020 від представника Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконфереції, у якому відповідач за первісним позовом просив суд, з огляду на значну віддаленість для нього міста Києва, доручити Господарському суду Сумської області забезпечити проведення відеоконференції за участю представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 у справі №920/449/19, розгляд якої призначено на 07.04.2020.

Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 №215), продовження запровадженого карантину в Україні через спалах у світі коронавірусу COVID-19 до 24 квітня 2019 року та запровадження режиму надзвичайної ситуації на всій території України, з метою захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням наведених рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2020 повідомлено учасників справи №920/449/19, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги Лебединської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19, призначене на 07.04.2020, не відбудеться; доведено до відома учасників справи, що про дату та час наступного судового засідання, у тому числі про результати розгляду клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції, учасники справи будуть повідомлені додатково ухвалою суду після закінчення карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291 продовжено запроваджений карантин до 11.05.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 призначено справу №920/889/19 до розгляду в режимі відеоконференції на 26.05.2020.

У судовому засіданні 26.05.2020, яке проводилось у режимі відеоконференції, суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 26.05.2020 (до Господарського суду Сумської області) з`явилися представники позивача за первісним позовом та відповідача за первісним позовом.

Представник позивача за первісним позовом підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, задовольнити первісний позов Лебединської міської ради та відмовити у задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни.

Представник відповідача за первісним позовом заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

04.11.2005 рішенням Лебединської міської ради Сумської області «Про надання земельних ділянок у власність та користування» затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 42 кв.м. для комерційного використання за адресою: Сумська область, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна) №38/І відповідачу за первісним позовом на правах оренди на 10 років.

15.12.2005 між Лебединською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Скляренко Аллою Миколаївною укладено Договір оренди земельної ділянки (далі - Договір) загальною площею 42 кв.м. для комерційного використання, яка знаходиться за адресою: Сумська область, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна) №38/І.

Вищезазначений Договір посвідчено нотаріально 15.12.2005 та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за №5552, а також зареєстровано у Сумській регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель 27.10.2006 вчинено запис за №48.

Відповідно до пункту 2.1. Договору оренди його укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 4.3. Договору визначено, що підставою припинення договору є закінчення строку дії договору, а пунктом 4.7. договору визначено, що у разі припинення або розірвання цього договору, орендар має забезпечити виконання умов повернення земельної ділянки, визначених у пункту 2.4. цього договору.

Відповідно до пункту 6.1. Договору він набуває чинності після його підписання сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації у Лебединському міському відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного Земельного кадастру», при Державному комітеті по земельних ресурсах, в 10-ти денний термін з моменту підписання договору.

Згідно акту про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу на зберігання межових знаків від 07.11.2015, а також акту приймання-передачі від 15.11.2005 позивачем за первісним позовом передано в оренду відповідачу за первісним позовом та проведено виділення в натурі на місцевості меж земельної ділянки, розташованої за адресою: Сумська область, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна) №38/І для комерційного використання (роздрібна торгівля та надання комерційних послуг) загальною площею 0,0042 га.

20.02.2008 рішенням Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області №39 «Про надання дозволу на будівництво, реконструкцію, перепланування будівель і споруд, об`єднання житлових приміщень, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю закінчених будівництвом об`єктів» відповідачу за первісним позовом надано дозвіл на встановлення малої архітектурної форми торгівельного призначення на земельній ділянці за адресою: пл. Соборна (Інтернаціональна) №38/І, міста Лебедина Сумської області, а також зобов`язано замовити виготовлення паспорту прив`язки стаціонарної малої архітектурної форми.

На виконання зазначеного рішення відповідачем за первісним позовом розроблено проектно-технічну документацію на малу архітектурну форму, яку погоджено та затверджено у встановленому порядку.

31.10.2008 комісією, призначеною відповідно до розпорядження міського голови від 20 жовтня 2008 року, було складено акт про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію. Рішенням комісії малу архітектурну форму за адресою: пл. Соборна (Інтернаціональна) №38/І, міста Лебедина Сумської області було прийнято в експлуатацію із зазначенням, що цей акт є підставою для оформлення права власності.

19.11.2008 рішенням Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області №287 «Про надання дозволу на проведення будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування будівель і споруд, присвоєння юридичної адреси земельним ділянкам, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінченої будівництвом малої архітектурної форми.

25.05.2017 Виконавчим комітетом Лебединської міської ради надіслано на адресу відповідача за первісним позовом лист-повідомлення №02-14/781 про звільнення земельної ділянки, наданої в оренду за договором, від стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення до 05 червня 2017 року у зв`язку із закінченням терміну дії Договору.

02.06.2017 відповідач за первісним позовом звернувся до позивача за первісним позовом із заявою про продовження терміну дії Договору оренди земельної ділянки (том 1, а.с. 71).

Виконавчий комітет Лебединської міської ради листом №19 від 16.06.2017 (том 1, а.с. 72) на вищезазначене звернення відповідача за первісним позовом повідомив про закінчення терміну дії Договору 27.10.2016 та про необхідність звільнення й повернення за актом прийму-передачі орендованої земельної ділянки.

У подальшому 26.06.2017 відповідач за первісним позовом звернувся до Виконавчого комітету Лебединської міської ради з листом-повідомленням (том 1, а.с. 73) щодо укладення додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки у відповідності до вимог частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», до якого відповідачем за первісним позовом додано проект додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 15.12.2005.

На зазначену вимогу відповідача за первісним позовом позивачем за первісним позовом листами від 04.07.2017 №22 та від 11.08.2017 №37 (том 1, а.с. 75-78) відмовлено в укладенні додаткової угоди з посиланням на те, що відповідач за первісним позовом не скористалася переважним правом на укладення договору оренди та не надіслала на адресу позивача листа-повідомлення про намір укладення договору на новий строк разом із проектом додаткової угоди у порядку, визначеному частинами першою - п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Як зазначає ФОП Скляренко А.М., 14.07.2017 вона повторно звернулася до позивача за первісним позовом із вимогою укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 15.12.2005, направивши повторно проект додаткової угоди. Однак, за твердженнями відповідача за первісним позовом, дана вимога була залишена позивачем за первісним позовом без задоволення.

Позивач за первісним позовом вважає, що договір оренди земельної ділянки від 15.12.2005 припинив свою дію, а відповідач за первісним позовом не надіслала позивачеві за первісним позовом листа-повідомлення про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк до закінчення строку дії договору, а тому договір є припиненим, а переважне право орендаря на є абсолютним, у зв`язку з чим у відповідача за первісним позовом відсутні підстави для користування земельною ділянкою.

Відповідач за первісним позовом, у свою чергу, зазначає, що продовжує користуватись орендованою земельною ділянкою протягом двох років після припинення дії договору оренди земельної ділянки, сплачує відповідні платежі за користування землею та від позивача за первісним позовом не надходило відповідачеві за первісним позовом листа-повідомлення із запереченнями у поновленні договору оренди землі протягом місяця після припинення дії договору, а тому наявні підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки у відповідності до частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю підстав, на думку орендаря, для поновлення дії Договору оренди на підставі частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі». До уточнення прохальної частини зустрічної позовної заяви позивачем за зустрічним позовом додана Додаткова угода про поновлення договору оренди від 15.12.2005, на умовах якої позивач за зустрічним позовом просить поновити Договір оренди на 10 років (пункт 1 додаткової угоди), інші умови договору залишаються непорушними (пункт 2 додаткової угоди).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга Лебединської міської ради не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Для оцінки правовідносин у даному спорі колегія керується правилами, викладеними Європейським судом з прав людини у рішенні в справі Sunday Times v. United Kingdom. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку.

У справі Steel and others v. The United Kingdom ЄСПЛ наголосив, що Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, аби дати змогу громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне застосовувати правові норми та судову практику у даній справі таким чином, яким вона є найбільш очевидною та передбачуваною для учасників цивільного обороту в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; за статтями 142-144 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Порядок та умови набуття права користування земельною ділянкою на умовах оренди встановлено Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі», стаття 1 якого визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі термінове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендарю для ведення підприємницької та іншої діяльності.

За змістом статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом України «Про оренду землі» визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 13 цього Закону передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, строк дії договору оренди (стаття 15 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній станом на дату укладення Договору оренди, договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується, що Договір оренди від 15.12.2005 було зареєстровано у Лебединському міському відділі Сумської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель 27.10.2006 вчинено запис за №48.

Отже, Договір набрав чинності 27.10.2006.

За приписами статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено поновлення договору оренди землі в наступному порядку.

Відповідно до частин 1-3 статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Відповідно до частини 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами 6-9 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, нормами законодавства України, які є чинними під час виникнення спірних правовідносин (виникнення права на продовження дії договору) та на момент розгляду справи судом, прямо встановлено можливість автоматичного поновлення договорів оренди та обов`язковість оформлення додаткової угоди до договору оренди землі для оформлення факту його поновлення.

За змістом вказаної статті 33 Закону України «Про оренду землі» законодавчо відокремлено право на укладення договору оренди на новий строк шляхом укладення додаткової угоди, яке має бути реалізовано до спливу строку договору оренди землі, від права вважати продовженим договір оренди землі, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди землі за відсутності протягом одного місяця після спливу терміну дії договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні цього договору оренди, визначене у інших частинах цієї статті.

Відповідні положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» дозволяють продовжувати орендні правовідносини, але у першому випадку це право повинно бути реалізовано до спливу договору оренди, а у другому - воно може настати за відсутності заперечення іншої сторони протягом визначеного терміну після закінчення строку дії договору оренди землі.

Правову позицію щодо розрізнення підстав поновлення договору оренди за статтею 33 Закону України «Про оренду землі» сформульовано Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 25.02.2015 у справі №6-219цс14, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №594/376/17-ц та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17, від 29.11.2018 у справах №920/752/17, №920/737/17, № 920/747/17, №920/751/17, №920/746/17, №920/744/17, №920/748/17, №920/749/17, від 16.01.2019 у справах №920/738/17, №920/743/17, від 20.03.2019 у справі №905/240/18.

Отже, підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачені у частинах 1- 5 та частині 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», не пов`язані одна з іншою.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі, у тому числі продовжує приймати, як належну, сплату орендної плати. Відсутність такого заперечення може мати прояв у «мовчазній згоді». Отже, у такому випадку має місце добросовісне та належне виконання орендарем умов договору оренди та одночасне безумовне прийняття такого виконання орендодавцем.

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов`язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України «Про оренду землі», і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України «Про оренду землі». При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що заявлені позивачем за первісним позовом вимоги задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними та підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

З огляду на положення статті 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній станом на 15.12.2005, та умови пункту 2.1. Договору, строк дії Договору оренди земельної ділянки закінчився 27.10.2016 (останній день дії договору).

Колегією суддів встановлено, що після закінчення 27.10.2016 строку дії Договору відповідач за первісним позовом продовжував користуватися виділеною земельною ділянкою, належно виконував свої обов`язки за Договором (сплачував орендну плату, докази із приводу чого наявні в матеріалах справи (том 1, а.с. 80-90)).

Матеріали справи не містять доказів повернення земельної ділянки орендарем орендодавцю після закінчення строку Договору оренди землі (після 27.10.2016), про що свідчить відсутність відповідного акту приймання-передачі земельної ділянки, а отже відповідач за первісним позовом, за відсутності своєчасних заперечень позивача за первісним позовом, продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення Договору оренди.

Позивач за первісним позовом, у свою чергу, не направляв відповідачу за первісним позовом листа-заперечення в поновленні договору оренди землі на той самий строк та на тих самих умовах протягом одного місяця після закінчення його строку дії, як це передбачено положеннями частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», що у сукупності дало підстави відповідачу за первісним позовом розраховувати на застосування положень частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» з метою пролонгації договору оренди земельної ділянки на той самий термін на тих самих умовах шляхом укладення додаткової угоди.

Як підтверджується матеріалами справи, у подальшому, з метою реалізації та закріплення свого права оренди, відповідач за первісним позовом звертався до позивача за первісним позовом з листами (заявами-повідомленнями) від 02.06.2017 та від 26.06.2017 про поновлення договору оренди землі на той самий строк та на тих самих умовах, додавши до листа від 26.06.2017 проект додаткової угоди про поновлення дії договору.

Також у матеріалах справи міститься копія листа відповідача за первісним позовом про поновлення дії договору від 14.07.2017, однак, доказів направлення такого листа із проектом додаткової угоди Раді матеріали справи не містять, а тому посилання суду першої інстанції в оскарженому рішенні на такий лист є безпідставним.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), у свою чергу, листами від 16.06.2017, від 04.07.2017 та від 11.08.2017 висловив заперечення проти поновлення договору оренди земельної ділянки та просив повернути земельну ділянку.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, вказані листи позивача за первісним позовом від 16.06.2017, від 04.07.2017 та від 11.08.2017 не можуть оцінюватись судом як висловлені скаржником у відповідності до частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» заперечення проти поновлення дії договору оренди землі, оскільки такі листи були надіслані останнім з порушенням строку, встановленого зазначеною нормою Закону.

Отже, скаржником факт продовження належного користування позивачем за зустрічним позовом земельною ділянкою після закінчення терміну дії Договору не спростовано, доказів висловлення заперечень проти поновлення договору протягом строку, встановленого частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» суду не надано.

Зазначене свідчить про обґрунтованість доводів відповідача за первісним позовом щодо поновлення дії Договору оренди, укладеного із Радою, на підставі частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

При цьому, посилання скаржника на те, що реалізація прав орендаря в межах частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» можлива лише за умови, що орендар реалізував своє переважне право на продовження дії договору оренди шляхом дотримання норм частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі», колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ґрунтуються на невірному тлумаченні скаржником положень даної статті. При цьому, як уже встановлено судом вище, підстави для поновлення договору оренди земельної ділянки, передбачені у частинах 1- 5 та частині 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», не пов`язані одна з іншою.

Позивач за первісним позовом у позовній заяві та апеляційній скарзі як на підставу своїх первісних позовних вимог посилається також на рішення Виконавчого комітету Лебединської міської ради від 26.07.2017 №172 «Про визнання такими, що частково втратили чинність деяких рішень Виконавчого комітету Лебединської міської ради», яким визнано такими, що втратили чинність підпункти 5.1 та 5.2 пункту 5 рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради «Про надання дозволу на будівництво, реконструкцію, перепланування будівель і споруд, об`єднання жилих приміщень, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 20.02.2008 №39, а також визнано таким, що втратив чинність підпункт 4.7 пункту 4 рішення Виконавчого комітету Лебединської міської ради «Про надання дозволу на проведення будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування будівель і споруд, присвоєння юридичної адреси земельним ділянкам, затвердження актів державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 19.11.2008 №287.

Скаржник зазначає, що відповідач за первісним позовом оскаржувала вищевказане рішення Виконавчого комітету Лебединської міської ради від 26.07.2017 №172 до суду. За результатами розгляду спору рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 27.09.2018 у справі №580/1598/17 скасовано вищезазначене рішення Виконавчого комітету Лебединської міської ради №172 від 26.07.2017. У свою чергу, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 у справі №580/1598/17 рішення Лебединського районного суду від 27.09.2018 у справі № 580/1598/17 скасовано у повному обсязі.

Отже, як наголошує скаржник, рішення Виконавчого комітету Лебединської міської ради №172 від 26.07.2017 є чинним.

Проте, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на вищенаведені обставини у межах даної справи з огляду на предмет та підстави заявлених первісного та зустрічного позовів, оскільки вищезазначене рішення Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області №172 від 26.07.2017 стосується порядку надання дозволу відповідачу за первісним позовом на встановлення малої архітектурної форми торгівельного призначення на земельній ділянці за адресою: пл. Соборна (Інтернаціональна) №38/І, міста Лебедина Сумської області та виготовлення паспорту прив`язки стаціонарної малої архітектурної форми, що не є предметом розгляду за первісними позовними вимогами у цій справі.

Позивач за первісним позовом у позовній заяві звертав увагу суду також на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року у справі №625/166/18, а саме: що наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - у розумний строк. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється. Таким чином реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Однак, як вірно наголосив суд першої інстанції, правовідносини між сторонами у цій справі та справі №625/166/18 не є подібними, оскільки в даному випадку позивач за зустрічним позовом просить суд визнати укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки на підставі частини 6, а не на підставі частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.

У контексті спірних правовідносин колегія суддів також вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999, заява №311107/96, п. 54).

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (c.f. Рressos Соmpania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, №332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Мaltzan and others v. Germany»), ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, відповідач за первісним позовом, за відсутності будь-яких заперечень зі сторони Ради, продовжив користуватись земельною ділянкою після закінчення строку дії Договору, а відтак, у позивача виникли «правомірні очікування» та «законні сподівання» щодо продовження користування земельною ділянкою на праві оренди, які підлягають захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на вищевикладені обставини.

Крім того, застосовуючи за аналогією до спірних правовідносини проголошений Європейським судом з прав людини в своїх рішеннях (зокрема, у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), у справі «Беєлер проти Італії» (заява №33202/96), у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини» (заява №48939/99), у справі «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (заява №21151/04), у справі «Москаль проти Польщі» (заява №10373/05) обов`язок неухильного дотримання принципу належного урядування, який хоч і стосується офіційних повноважень органів державної влади (в т.ч. місцевого самоврядування), однак, не нівелює їх обов`язку дотримання принципів прозорості і ясності їхніх дій, мінімізації ризику помилок при реалізації своїх прав як учасника правочину з окремим суб`єктом господарювання, слід дійти висновку, що Рада не дотрималася у спірних правовідносинах принципу належного урядування та за відсутності заперечень проти поновлення дії договору, висловлених у встановленому законом порядку, безпідставно ухилилася від укладення додаткової угоди про поновлення договору, яка, фактично, є документальним оформленням прав відповідача за первісним позовом на використання земельної ділянки.

За змістом статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Відповідно до частини 8 статті 33 Закону України «Про оренду землі» додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Відтак, оскільки позивач за первісним позовом безпідставно ухилився від укладення угоди про поновлення договору, яка фактично є документальним оформленням прав відповідача за первісним позовом на використання земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання укладеною додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки на той самий строк та на тих самих умовах.

Обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту за своєю правовою природою відповідає характеру порушеного права, про яке зазначає ФОП Скляренко А.М. у зустрічному позові, та узгоджується з передбаченими законом способами захисту.

Щодо заяви представника позивача за первісним позовом про застосування до зустрічних позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.

Представник позивача за первісним позовом зазначав, що він вважає, що право позивача за зустрічним позовом на звернення до суду із зустрічними позовними вимогами виникло з 15.12.2015, а відповідно з цієї дати починається відлік строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, а саме, строк позовної давності починає спливати з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами третьою, четвертою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

За приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 5 статті 126 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Як встановлено судом, Договір оренди земельної ділянки, укладений між сторонами 15.12.2005, зареєстровано у Сумській регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель 27.10.2006 вчинено запис за №48.

Таким чином, оскільки право оренди земельної ділянки за вищезазначеним договору у відповідача за первісним позовом виникло з 27.10.2006 (з моменту державної реєстрації цього права), а договір оренди, укладений між сторонами на десять років (пункт 2.1 договору), припинив свою дію з 28.10.2016, а з зустрічними позовними вимогами позивач за зустрічним позовом звернувся до суду 29.05.2019, як свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті, у якому зустрічну позовну заяву було надіслано до суду, колегія суддів доходить висновку, виходячи із фактичних обставин цієї справи, що позивач за зустрічним позовом не пропустив строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу за первісним позовом в задоволенні його заяви про застосування до зустрічних позовних вимог строків позовної давності.

За вищевстановлених обставин справи позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки на той самий строк і на тих самих умовах є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв`язку із задоволенням зустрічних позовних вимог про визнання поновленим договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, первісні позовні вимоги Ради про визнання договору оренди припиненим задоволенню не підлягають, висновки суду першої інстанції із приводу чого є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги Ради про те, що під час розгляду справи судом першої інстанції було прийнято ухвалу, якою змінено не тільки предмет позову, а й його підставу, що є недопустимим згідно чинного господарського процесуального законодавства, а також посилання скаржника на необхідність сплати позивачем за зустрічним позовом судового збору за заявлення двох вимог немайнового характеру, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

05.08.2019 позивачем за зустрічним позовом було подано до суду заяву про уточнення прохальної частини зустрічної позовної заяви, у якій ФОП Скляренко А.М. просила суд визнати поновленим Договір оренди земельної для комерційного використання за адресою: площа Соборна (стара назва Інтернаціональна ) №38/І в м . Лебедин, Сумської області, площею 42 кв.м., укладеного 15 грудня 2005 року, зареєстрованого у Державному реєстрі земель 27.10.2006 за №48, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором оренди землі, вважаючи укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі в редакції, запропонованій ФОП Скляренко А.М. (том 1, а.с. 159).

У письмових поясненнях від 06.08.2019 представник Фізичної особи-підприємця Скляренко Алли Миколаївни зазначив, що в заяві від 05.08.2019 про уточнення прохальної частини позовних вимог позивач за зустрічним позовом лише конкретизує вимогу про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим, вважаючи укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі в редакції позивача за зустрічним позовом. Також зазначив, що дана заява в розумінні статті 46 Господарського процесуального кодексу України є заявою про зміну предмета позову без зміни його підстав та кількості позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України судом першої інстанції 08.08.2019 було постановлено протокольну ухвалу, відповідно до якої заяву представника позивача від 05.08.2019 про уточнення прохальної частини зустрічної позовної заяви (заяву про зміну предмету позову) - задоволено. Подальший розгляд справи №920/449/19 ухвалено здійснювати в редакції позовної заяви від 05.08.2019.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, зазначає, що суд правомірно прийняв до розгляду вказану заяву позивача за первісним позовом та розцінив її як заяву про зміну предмету позову, оскільки позивач за зустрічним позовом заявив вимогу про визнання договору оренди землі поновленим, конкретизуючи її наступним чином: вважаючи укладеною додаткову угоду сторін про поновлення відповідного договору, як це передбачено статтею 33 Закону України «Про оренду землі», не змінюючи, при цьому, обставин, якими він обґрунтовує вимоги щодо захисту свого права, тобто підстави позову (частина 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі»), та не додаючи додаткових вимог, які потребують доплати судового збору. Крім того, саме у підготовчому засіданні відповідно до вимог пункту 3 частини 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Позивачем за первісним позовом не доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача за первісним позовом.

Натомість, факт порушення прав та законних інтересів позивача за зустрічним позовом зі сторони відповідача за зустрічним позовом доведений ФОП Скляренко А.М. належними та допустимими доказами.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Лебединської міської ради необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у даній справі підлягає залишенню без змін.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача за первісним позовом.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лебединської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 13.11.2019 у справі №920/449/19 залишити без змін.

Матеріали справи №920/449/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.06.2020.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка