ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/355/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Головея В.М.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ - Митюк С.П. за довіреністю від 27.05.2020 року № 270520/2;

від Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса - не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса - не з`явився;

від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року, м. Одеса, суддя Желєзна С.П., повний текст рішення складено та підписано 04.03.2020 року

у справі № 916/355/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ

до відповідача Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», м.Одеса, Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

про застосування наслідків недійсності правочину,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса, в якій просило суд визнати недійсним договір управління нерухомим майном, укладений 31.10.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. від 31.10.2017 року за реєстровим № 1914.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом укладення між відповідачами спірного договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року із порушеннями вимог ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та за відсутності згоди Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», яке є іпотекодержателем майна, переданого в управління.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.06.2018 року (суддя Волков Р.В.) у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ до Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса, Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ про визнання недійсним договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м.Одеса, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. від 31.10.2017 року за реєстровим № 1914 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ані чинні правові норми, ані договірні зобов`язання сторін не передбачають заборони щодо передачі предмету іпотеки в управління в порядку глави 70 Цивільного Кодексу України навіть без наявності згоди іпотекодержателя. Більш того, п. 1 ст. 1039 Цивільного Кодексу України прямо встановлює наступне, - «Майно, що є предметом договору застави, може бути передане в управління». Тобто вказана правова норма не пов`язує можливість передачі майна в управління з наявністю згоди іпотекодержателя. Крім того, з ч. 2 вказаної статті вбачається, що на іпотекодавця при такій передачі покладається лише обов`язок попередити управителя про те, що майно, яке передається в управління, є предметом договору застави та передбачені наслідки якщо таке повідомлення не було зроблено. Вказані наслідки полягають у тому, що управитель має право вимагати розірвання договору та виплати належної йому за договором плати відповідно до строку управління цим майном. Про недійсність договору управління у цій нормі не йдеться. Слід зазначити, що п. 5.2 спірного договору містить повідомлення про наявність обтяжень щодо майна у вигляді іпотеки та заборони відчуження. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими діюче законодавство пов`язує можливість визнання договору недійсним.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 року (головуючий суддя Ярош А.І., судді Колоколов С.І., Принцевська Н.М.) апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» Матвієнка Андрія Анатолійовича залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2018 року по справі № 916/355/18 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 року (головуючий суддя Мамалуй О.О., судді Баранець О.М., Стратієнко Л.В.) касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» задоволено частково; рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2018 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 року у справі №916/355/18 скасовано; справу № 916/355/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

У постанові від 03.04.2019 року Верховним Судом було наголошено, що суди першої та апеляційної інстанції при наданні оцінки договору управління на предмет його дійсності, виходили лише з аналізу законодавства, яким регулюється укладення договору управління майном, без з`ясування дійсної правової природи спірного договору, що має суттєве юридичне значення для вирішення спору по суті. Верховним Судом зазначено, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст його умов, а тому при дослідженні питання щодо необхідності надання іпотекодержателем згоди на укладення договору, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Натомість судами попередніх інстанцій не надано оцінку умовам договору управління, зокрема, встановленим в п. 1.7, за якими метою передачі об`єкта в управління є отримання вигоди від управління об`єктом.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 03.04.2019 року вказано, що судами не досліджено обсяг прав управителя, визначений, зокрема, в п. 6.3 договору управління, за яким управителю надано право володіти та користуватися об`єктом, укладати будь-які контракти, угоди на договори із третіми особами, які направлені на досягнення мети цього договору, в тому числі самостійно без погодження з установником управління та на власний розсуд визначати умови договорів, угод та контрактів, які укладаються; самостійно здійснювати будь-які юридичні і фактичні дії у процесі управління об`єктом, з урахуванням обмежень, встановлених цим договором; судами не враховано умови пп. 6.4.3 п. 6.4 договору управління, за яким на управителя покладено обов`язок вимагати своєчасної і в повному обсязі компенсації спожитих комунальних послуг від орендарів та інших осіб, яким управителем буде надане право володіння та/або користування об`єктом або його частиною; редакція вказаного підпункту в контексті пункту 6.3 договору управління передбачає право управителя самостійно укладати договори оренди, що, в силу ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», є неприпустимим по відношенню до майна, яке знаходиться в іпотеці. Проте, ні місцевим, ні апеляційним господарськими судами не спростовано тверджень позивача про те, що умовами спірного договору управителю надано право користування майном, при цьому, за умовами ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо передачі іпотечного майна в користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції, 26.06.2019 року до господарського суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м.Одеса про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору управління нерухомим майном, укладеного між відповідачами, посвідченого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1914, повернувши сторони у стан, який існував до укладення договору шляхом скасування державної реєстрації права управління нерухомим майном (номер запису про інше речове право 23110943; дата та час державної реєстрації 31.10.2017 року о 12:44:35: підстава виникнення іншого речового права: договір управління нерухомим майном, серія та номер: 1914, виданий 31.10.2017 року; видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37860044 від 31.10.2017 року о 13:18:49, приватний нотаріус Журавель М.В., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область; вид іншого речового права: право управління).

В обґрунтування поданої до суду заяви про зміну предмета позову Публічне акціонерне товариство «Імексбанк», м. Одеса посилалось на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, у якій судом касаційної інстанції сформовано правовий висновок про неналежність такого способу захисту як визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони за договором.

Вказана заява судом першої інстанції була прийнята до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.09.2019 року провадження у справі № 916/355/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича до Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності правочину було зупинено до перегляду Об`єднаною Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 916/915/18.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.02.2020 року провадження у справі № 916/355/18 було поновлено.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі №916/355/18 (суддя Желєзна С.П.) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що приймаючи до уваги висновки, до яких дійшов Верховний Суд у постанові від 13.12.2019 року по справі № 916/15/18, враховуючи, що обставини, встановлені під час розгляду справи № 916/15/18 є тотожними обставинам, встановленими судом під час вирішення даної справи (щодо обсягу повноважень управителя за договором управління нерухомим майном, яке передано в іпотеку), а також враховуючи висновки суду щодо повноважень управителя, права якого завжди до якоїсь міри пов`язані із користуванням майном, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року нікчемним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Публічне акціонерне товариство «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та застосувати наслідки недійсності договору управління нерухомим майном, укладеного між відповідачами, посвідченого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1914, повернувши сторони у стан, який існував до укладення договору шляхом скасування державної реєстрації права управління нерухомим майном (номер запису про інше речове право 23110943; дата та час державної реєстрації 31.10.2017 року о 12:44:35: підстава виникнення іншого речового права: договір управління нерухомим майном, серія та номер: 1914, виданий 31.10.2017 року; видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37860044 від 31.10.2017 року о 13:18:49, приватний нотаріус Журавель М.В., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область; вид іншого речового права: право управління); а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідачів судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг під час первинного розгляду справи, а також за подання апеляційної скарги під час нового розгляду справи).

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд прийшов до помилкового висновку про передбачену чинним законодавством правову можливість передання в управління майна, що є предметом іпотеки, на підставі чого суд дійшов помилкового висновку про наявність у Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса права на укладення договору управління майном.

Так, скаржник зазначає, що в актах цивільного законодавства прямо вказано про те, що сторони не можуть відступити від їх положень, а також у разі якщо обов`язковість приписів таких актів для сторін договору випливає з їх змісту або суті договірних правовідносин, сторони цивільно-правового договору не вправі відступити від положень актів цивільного законодавства при його укладенні. Протилежне може бути підставою для визнання недійсним такого договору згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам).

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. А ч. 3 ст. 12 цього Закону визначено правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця, зокрема, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Отже, на думку скаржника, застосована законодавцем заборона іпотекодавцю щодо передачі у користування чи спільну діяльність предмета іпотеки без погодження з іпотекодержателем є імперативною та такою, що існує в силу закону, незалежно від умов, визначених договором іпотеки, а наслідком порушення такої заборони є недійсність правочину щодо передачі майна іпотекодавця без погодження з іпотекодержателем в користування чи спільну діяльність. Такий наслідок застосовується щодо будь-якого виду правочинів, які містять положення про передачу у користування майна особи, яка є іпотекодавцем без попереднього погодження з іпотекодержателем його укладення.

Відтак, скаржник зауважує, що огляду на пряму законодавчу заборону передання предмета іпотеки в користування згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» без згоди іпотекодержателя, договори управління повинні визнаватися недійсними судами, як такі, що містять умови про передання предмета іпотеки в користування третій особі (управителю), без погодження з іпотекодержателем, оскільки умова договору про передачу майна в користування управителю є невіддільною від усього змісту договору управління. Без такої умови договір управління не може бути укладено, так як управитель залежно від обсягу повноважень за договором управління повинен до певної міри користуватися предметом управління для належного виконання прийнятих на себе зобов`язань з управління майном.

Отже, укладення договору управління майном з наданням управителю необмежених прав щодо користування майном, яке попередньо передано в іпотеку, та повноважень щодо укладення правочинів з третіми особами, внаслідок чого спірне майно (предмет іпотеки) обтяжується зобов`язаннями перед третіми особами, має наслідком пряме порушення заборони щодо передання в користування предмета іпотеки, передбачене ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», та здійснено з виходом за межі власних правомочностей Установника управління, які були ним обмежені за власним волевиявленням при попередньому укладенні договору іпотеки згідно з підпунктом 4.1.4. пункту 4.1. Іпотечного договору.

З огляду на зазначене та виходячи із суті укладеного договору, а не з його назви, скаржник стверджує, що можна дійти висновку, що такий договір не відповідає імперативним вимогам ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та положенням ч. 1 ст. 1032 Цивільного кодексу України та відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України є недійсним, як угода, зміст якої суперечить Цивільному кодексу України та Закону України «Про іпотеку».

Також скаржник вважає, що застосовуючи таке обмеження законодавець мав на увазі правову природу договору, яким передбачено будь-які способи передачі предмета іпотеки в користування третій особі без погодження з іпотекодержателем.

За своєю правовою природою договір управління майном може об`єднувати різні зобов`язання сторін, притаманні різним правовикам (надання послуг, виконання підрядних роби та інше), однак, незалежно від обсягу повноважень, управитель не зможе належно виконувати прийняті на себе зобов`язання, якщо установник управління ке передасть йому в певному обсязі право користування предметом договору управління, що вимагає попередньої згоди на таку передачу іпотекодержателя майна.

Відтак, укладення договору управління майном на умовах передачі такого майна в користування управителю, незалежно від того, що управитель згідно умов договору повідомляється про обтяження предмета управління іпотекою, порушує імперативні вимоги ч. 3 ст. 9 Закону України «Про Іпотеку», якщо іпотекодержатель попередньо не погодив передачу майна в користування на умовах такого договору управління майном.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що спірний правочин міг бути вчиненим без включення до нього пп. 6.3.1 п. 6.3 договору, за яким власник майна без погодження з іпотекодержателем передав установнику управління права користування та необмежені повноваження щодо укладення будь-яких договорів з третіми особами, внаслідок чого відсутні підстави для визнання недійсним окремого пункту договору управління майном в порядку ст. 217 Цивільного кодексу України, а тому такий договір є недійсним в цілому.

Таким чином, як зазначає скаржник, оскільки, як вбачається з вищевикладеного, договір управління є недійсним, то позовна вимога про застосування наслідків такої недійсності договору управління, а саме повернення сторін у стан, який існував до укладання цього правочину, шляхом скасування державної реєстрації права управління нерухомим майном - підлягає задоволенню.

Окрім іншого, скаржник також посилається на те, що оскільки дана справа перебуває на новому розгляді після скасування Верховним Судом судових рішень місцевого та апеляційного господарських судів, обов`язкові саме вказівки та висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року по справі № 916/355/18, а не висновки зроблені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 13.12.2019 року по справі № 916/15/18.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18, справу призначено до судового розгляду.

Учасники справи своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що учасники справи були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про отримання учасниками справи відповідних копій ухвал суду, в ухвалах суду було роз`яснено право учасників справи подати суду відзив на апеляційну скаргу, тобто, учасники справи, з огляду на завчасне отримання таких ухвал, мали можливість подати суду свої зауваження та заперечення на апеляційну скаргу, чого останніми зроблено не було.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, апеляційну скаргу просив задовольнити, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, буль-яких клопотань суду апеляційної інстанції не надали, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення про вручення ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, що звернулася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи, які не скористались своїми процесуальними правами та зловживають своїми процесуальними обов`язками.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

21.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Імексбанк», м. Одеса (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бугаз Делюкс» (Позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 81/13, відповідно до п.1.1 якого Кредитором були прийняті на себе зобов`язання із надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Бугаз Делюкс» кредиту шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Шляхом підписання додаткових угод до кредитного договору сторонами неодноразово були внесені зміни до його умов.

З метою забезпечення зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Бугаз Делюкс» за кредитним договором № 81/13 від 21.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» (Іпотекодержатель) та Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець» (Іпотекодавець) 22.10.2013 року було укладено іпотечний договір з майновим поручителем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 4513.

Відповідно до п. 1.3 Договору іпотеки від 22.10.2013 року предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: нежитлові будівлі учбово-спортивної бази «Чорноморець», яка складається з: будівель - літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Е», літ. «Г», літ. «Д», літ. «Ж», літ «К», загальною площею 1678,4 кв.м., літ. «Л», відображених у технічному паспорті від 13.06.2008 року, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вулиця Академіка Вавилова, будинок 5-а.

Згідно з п. 4.1.4 Договору іпотеки від 22.10.2013 року Іпотекодавець (майновий поручитель) зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу, тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від Іпотекодержателя.

Умовами п. 7.1 Договору іпотеки від 22.10.2013 року передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником (Товариством з обмеженою відповідальністю «Бугаз Делюкс») зобов`язань за кредитним договором та додаткових договорів/угод до нього. Всі витрати, пов`язані із нотаріальним посвідченням цього договору та державній реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою несе Іпотекодавець.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.06.2015 року по справі №916/1533/15-г позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м.Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бугаз Делюкс» задоволено шляхом присудження до стягнення на користь банку простроченої заборгованості за відсотками за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 81/13 від 21.10.2013 року у розмірі 10 576 689,04 грн. та пені у розмірі 624 633,94 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 08.02.2016 року по справі №916/4094/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бугаз Делюкс» задоволено шляхом присудження до стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 81/13 від 21.10.2013 року у розмірі 146 932,00 грн.

12.06.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Імексбанк», м. Одеса (Кредитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Делівер» (Позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 28/14, відповідно до п. 1.1 якого Кредитором були прийняті на себе зобов`язання із надання Позичальнику кредиту шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Шляхом підписання додаткових угоди до кредитного договору сторонами неодноразово були внесені зміни до його умов.

З метою забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Делівер» зобов`язань за кредитним договором № 28/14 від 12.06.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» (Іпотекодержатель) та Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець» (Іпотекодавець) 28.10.2014 року було укладено іпотечний договір (з майновим поручителем, другої черги), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 4513.

Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки від 28.10.2014 року предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: нежитлові будівлі учбово-спортивної бази « Чорноморець », яка складається з: будівель - літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Е», літ. «Г», літ. «Д», літ. «Ж», літ «К», загальною площею 1678,4 кв.м., літ. «Л», відображених у технічному паспорті від 13.06.2008 року, які розташовані за адресою: м. Одеса, вулиця Академіка Вавилова, будинок 5-а.

Згідно з п. 4.1.4 договору іпотеки від 28.10.2014 року Іпотекодавець (майновий поручитель) зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-яких спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу, тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від Іпотекодержателя.

Умовами п. 7.1 договору іпотеки від 28.10.2014 року передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником (Товариство з обмеженою відповідальністю «Делівер») зобов`язань за кредитним договором та додаткових договорів/угод до нього. Всі витрати, пов`язані із нотаріальним посвідченням цього договору та державній реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою несе Іпотекодавець.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №114166463 від 12.02.2018 року вбачається, що інформація про державну реєстрацію іпотеки на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вулиця Академіка Вавилова, будинок 5-а, була внесена до державного реєстру.

31.10.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець» (Установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» (Управитель) було укладено договір управління нерухомим майном, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1914, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Установник управління передає в управління об`єкт, визначений у п. 1.2 даного договору, а Управитель приймає об`єкт та зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління об`єктом виключно в інтересах Установника управління.

Згідно з п. 1.2 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року в управління передано нерухоме майно, що складається з нежитлових будівель учбово-спортивної бази «Чорноморець», загальною площею приміщень - 1678,4 кв.м., а саме з будівель літ. «А», літ. «Б», літ. «В», літ. «Е», літ. «Г», літ. «Д», літ. «Ж», літ. «К», літ. «Л», що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Вавілова, 5-а, та належить Установнику управління на праві приватної власності (п. 1.3.).

Умовами п. 1.5, 1.6 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року визначено, що вигодонабувачем (особою, яка набуває вигоду від управління об`єктом, наданим в управління) є Установник управління. Управитель, здійснюючи будь-які юридичні та фактичні дії у зв`язку з управлінням об`єктом, зобов`язаний заздалегідь повідомити осіб, з якими він вступає у відносини та/або здійснює дії, про те, що він є Управителем, а не власником об`єкту.

Відповідно до п. 1.7 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року метою передачі об`єкту Установником управління в управління Управителю є: організація ефективного управління об`єктом, підтримання об`єкту в належному технічному стані, забезпечення належної експлуатації об`єкта, отримання вигоди від управління об`єктом.

Положеннями п. 1.8 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року врегульовано, що у відносинах із третіми особами повноваження Управителя укладати правочини спрямовані на реалізацію положень цього договору, підтверджуються безпосередньо цим договором, а також додатково можуть бути підтверджені виданим Установником управління дорученням. При здійсненні сторонами дій у рамках цього договору, щодо яких даним договором не встановлена необхідність додаткового узгодження із іншою стороною, згодою сторони вважається цей договір.

Відповідно до п. 3.2 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, зазначений у п. 3.1 договору, та діє 10 років. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Згідно з п. п. 5.2, 5.3 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року на день підписання договору об`єкт, який є предметом цього договору перебуває під обтяженням іпотекою та забороною відчуження у Публічного акціонерного товариства «Імексбанк». Факт попередження Управителя про обтяження об`єкту іпотекою підтверджується підписанням Управителем цього договору.

Відповідно до пп. 6.3.1, 6.3.2 п. 6.3 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року Управитель має право володіти та користуватись об`єктом у встановлених чинним законодавством та цим договором межах (зокрема п. 5.5 цього договору), зокрема, укладати будь-які контракти, угоди на договори із третіми особами, які направлені на досягнення мети цього договору, в тому числі самостійно без погодження з Установником управління та на власний розсуд визначати умови договорів, угод та контрактів, які укладаються; самостійно здійснювати будь-які юридичні і фактичні дії у процесі управління об`єктом з урахуванням обмежень, встановлених договором.

Умовами пп. 6.4.3 п. 6.4 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року визначено, що Управитель зобов`язаний вимагати своєчасної і в повному обсязі компенсації спожитих комунальних послуг від орендарів та інших осіб, яким Управителем буде надано право володіння та/або користування об`єктом або його частинами.

Право управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» нерухомим майном зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем В.М. 31.10.2017 року, номер запису про інше речове право 23110943.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса про визнання недійсним договору управління нерухомим майном, позивачем було наголошено, що договір, в силу ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», є недійсним, оскільки відповідачами не було отримано згоди Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» на його укладення. При цьому, під час нового розгляду справи, Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» звернулось із заявою про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору управління нерухомим майном, повернувши сторони у стан, який існував до укладення договору шляхом скасування державної реєстрації права управління нерухомим майном.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст.4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (ч. 1, 2 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Так, в даному випадку позивач первісно звернувся до господарського суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору управління нерухомим майном, укладеного 31.10.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса, при цьому недійсність договору позивачем було пов`язано з порушеннями сторонами договору вимог ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (відсутність згоди Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», яке є іпотекодержателем майна, переданого в управління).

Разом з тим, після передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, позивач звернувся з заявою про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору управління нерухомим майном, укладеного між відповідачами, посвідченого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1914, повернувши сторони у стан, який існував до укладення договору шляхом скасування державної реєстрації права управління нерухомим майном.

В обґрунтування поданої до суду заяви про зміну предмета позову Публічне акціонерне товариство «Імексбанк», м. Одеса посилалось на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, у якій судом касаційної інстанції сформовано правовий висновок про неналежність такого способу захисту як визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони за договором.

Вказана заява судом першої інстанції була прийнята до розгляду.

Судова колегія зазначає, що ч. 4 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Так, звертаючись до суду з вищевказаною заявою про зміну предмету позову, позивач будь-яких доводів щодо зміни фактичних обставин справи не навів, як не надав ніяких доказів вказаних обставин, при цьому, підставою для зміни предмету позову позивач послався лише на правову позицію Верховного Суду щодо належного способу захисту у подібних правовідносинах.

Дослідивши зазначене твердження судова колегія зазначає, що у справі №916/3156/17 предметом розгляду були позовні вимоги про визнання недійсним нікчемного договору, за результатами розгляду якої став правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що фактично позивач змінив предмет позову під час нового розгляду справи, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

Тобто, прийнявши вказану заяву позивача до розгляду суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, проте, таке порушення фактично не призвело до прийняття судом першої інстанції невірного висновку у справі і не може бути підставою для його скасування або зміни відповідно до норм ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, причому такі доводи відсутні в апеляційній скарзі, тоді як справа в апеляційному порядку переглядається в межах її доводів.

До того ж, судова колегія зауважує, що суд апеляційної інстанції наразі позбавлений права розглядати позовні вимоги у первісному їх вигляді, оскільки рішення суду, що оскаржується, було прийнято вже за результатом розгляду нових вимог, в зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції судовою колегією переглядається з огляду на прийняту судом першої інстанції заяву про зміну предмету позову. Крім того, фактично були розглянуті обставини саме можливості визнання оспорюваного правочину недійсним, вимоги про що і були заявлені позивачем у даній справі спочатку.

Так, судом першої інстанції при розгляді вимог про застосування наслідків недійсності договору управління нерухомим майном, укладеного між відповідачами, посвідченого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1914, повернувши сторони у стан, який існував до укладення договору шляхом скасування державної реєстрації права управління нерухомим майном був зроблений аналіз правової природи оспорюваного правочину.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 202, 205 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1, 3 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

З аналізу ст. 202, 203, 235 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставною для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 року у справі № 910/8682/18, від 30.08.2018 року у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10.09.2019 року у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 у справі № 903/849/17.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року по справі №916/3156/17, предметом позовних вимог у межах якої була вимога банку про визнання нікчемного правочину недійсним, дійшла наступного висновку: якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому, у постанові від 04.06.2019 року по справі № 916/3156/17 Великою Палатою Верховного Суду також наголошено, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд повинен перевірити відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтвердити чи спростувати обставини нікчемності правочину.

Крім того, згідно абзацу 4 п. 2.13 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у випадку посилання позивача на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи, що предметом позовних вимог у межах даної справи є вимога Публічного акціонерного товариства "Імексбанк" про застосування наслідків недійсності правочину, судова колегія вважає за необхідне, як то було зроблено і судом першої інстанції, надати правову оцінку доводам позивача щодо недійсності (нікчемності) договору управління нерухомим майном з урахуванням вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року по даній справі.

Так, позивач в якості доводів про порушення оспорюваним договором своїх прав та законних інтересів посилається на те, що Приватне акціонерне товариство «Футбольний клуб «Чорноморець», м. Одеса, достеменно знаючи про перебування майна в іпотеці та необхідність отримання згоди позивача на укладення договору управління, за відсутності такої згоди, уклавши 31.10.2017 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м. Одеса договір управління нерухомим майном, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. від 31.10.2017 року за реєстровим № 1914, всупереч законодавчому імперативу, встановленому в абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України ,,Про іпотеку", та положенням іпотечного договору від 31.10.2017 року, фактично здійснив розпорядження предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Окремими видами застави, відповідно до ст. 575 Цивільного кодексу України, зокрема, є іпотека.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

В силу абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Частиною 3 ст.12 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Таким чином, зі змісту ст. 572, 575 Цивільного кодексу України та ст. 1, 9, 12 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок про те, що іпотека є видом забезпечення виконання основного зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому, в силу ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", право розпорядження майном, обтяженим іпотекою, іпотекодавець реалізує виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужує предмет іпотеки, передає його у спільну діяльність, лізинг, оренду, користування за погодженням із обтяжувачем майна. Така законодавча вимога не може бути змінена сторонами в договірному порядку відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України.

Водночас, приписами ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" законодавцем встановлено наслідки вчинення іпотекодавцем без згоди іпотекодержателя правочину щодо відчуження переданого в іпотеку майна або передачі його в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування у вигляді визнання такого правочину недійсним на підставі ч. 1, 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що особливості укладення, виконання та припинення договорів управління майном, як різновиду цивільно-правових договорів, що визначають взаємні права та обов`язки установника управління, як власника майна, що є предметом управління, та управителя майна, який в силу взятих на себе договірних зобов`язань за плату здійснює від свого імені управління належним установнику управління майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача) передбачені Розділом 70 Цивільного кодексу України (ст. 1029-1045 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

В силу ч. 1 ст. 1030 Цивільного кодексу України предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права та інше майно.

Положеннями ч. 2 ст. 1029 Цивільного кодексу України врегульовано, що договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Згідно з ч. 5 ст. 1033 Цивільного кодексу України управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 1037, ч. 2 ст. 1039 Цивільного кодексу України управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління.

Статтею 1039 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, яке є предметом договору застави, може бути передане в управління. Установник управління зобов`язаний попередити управителя про те, що майно, яке передається в управління, є предметом договору застави. Якщо установник управління не попередив управителя і сам управитель не знав і не міг знати про те, що майно, яке передане в управління, є предметом договору застави, управитель має право вимагати розірвання договору та виплати належної йому за договором плати відповідно до строку управління цим майном.

Таким чином, законодавцем допускається передання власником-іпотекодавцем належного йому нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки, в управління третій особі на підставі договору управління майном в силу ч. 1 ст. 1039 Цивільного кодексу України з обов`язком щодо попередження управителя про правовий режим майна, що передається в управління, як такого, що є предметом обтяження (ч. 2 ст. 1039 Цивільного кодексу України). Отже, таке попередження має на меті інформування управителя про існуюче обмеження у володінні та користуванні майном, що є предметом договору управління.

Так, згідно з п. п. 5.2, 5.3 договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року на день підписання договору об`єкт, який є предметом цього договору перебуває під обтяженням іпотекою та забороною відчуження у Публічного акціонерного товариства «Імексбанк». Факт попередження Управителя про обтяження об`єкту іпотекою підтверджується підписанням Управителем цього договору.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля», м.Одеса,як управитель за договором від 31.10.2017 року знало про існування обтяжень, визначених умовами іпотечного договору від 31.10.2017 року, що відповідає вимогам ст. 1039 Цивільного кодексу України.

З огляду на що, в силу положень ст. 68 Конституції України, якою встановлено презумпцію знання законів, управитель вважається повідомленим та обізнаним про обмеження щодо розпорядження предметом договору управління майном, які встановлені Законом України "Про іпотеку" та договором іпотеки від 31.10.2017 року.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що системний аналіз положень ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, а також абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", за яким іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування, дозволяє зробити висновок про те, що законодавцем передбачено перелік договорів, укладення яких прямо заборонено без згоди іпотекодекржателя та визначено наслідки їх недійсності згідно з ч. 3 ст. 12 цього Закону.

При цьому, за своєю правовою природою договір управління майном не відноситься до правочинів, передбачених абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", який містить вичерпний перелік правочинів, що можуть бути вчинені виключно на підставі згоди іпотекодержателя (спільна діяльність, лізинг, оренда, користування).

Разом з тим, з огляду на вказівки, які містяться у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року по даній справі щодо необхідності з`ясування дійсної правової природи спірного договору, що має суттєве юридичне значення для вирішення спору по суті, зокрема, надання правової оцінки умовам договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року, якими передбачено, що метою передання майна в управління є отримання вигоди; умови щодо надання Управителю права володіти та користуватися об`єктом, зокрема укладання будь-яких контрактів, угод та договорів із третіми особами, які направлені на досягнення мети цього договору; умов договору, якими на управителя покладено обов`язок вимагати своєчасної і в повному обсязі компенсації спожитих комунальних послуг від орендарів та інших осіб, яким управителем буде надане право володіння та/або користування об`єктом або його частиною тощо, судова колегія зазначає наступне.

Так, дійсно приписами оскарженого договору визначено, зокрема, п. 1.7 договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року, що метою передачі об`єкту Установником управління в управління Управителю є: організація ефективного управління об`єктом, підтримання об`єкту в належному технічному стані, забезпечення належної експлуатації об`єкта, отримання вигоди від управління об`єктом.

Відповідно до пп. 6.3.1, 6.3.2 п. 6.3 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року Управитель має право володіти та користуватись об`єктом у встановлених чинним законодавством та цим договором межах (зокрема п. 5.5 цього договору), зокрема, укладати будь-які контракти, угоди на договори із третіми особами, які направлені на досягнення мети цього договору, в тому числі самостійно без погодження з Установником управління та на власний розсуд визначати умови договорів, угод та контрактів, які укладаються; самостійно здійснювати будь-які юридичні і фактичні дії у процесі управління об`єктом з урахуванням обмежень, встановлених договором.

Умовами пп. 6.4.3 п. 6.4 Договору управління нерухомим майном від 31.10.2017 року визначено, що Управитель зобов`язаний вимагати своєчасної і в повному обсязі компенсації спожитих комунальних послуг від орендарів та інших осіб, яким Управителем буде надано право володіння та/або користування об`єктом або його частинами.

Тобто дійсно вимогами спірного договору управителя майном наділено певним обсягом повноважень щодо розпорядження майном, переданим йому в управління, проте обсяг таких прав/повноваження управителя обмежені також тими обмеженнями, що й повноваження власника (установника управління), та відсутні докази того, що власник передав управителю повноваження більші, ніж ті, які були у нього на момент укладення договору управління, з огляду на відображення у цьому договорі обтяження предмета управління іпотекою за договором 31.10.2017 року. До того ж, хоч управитель і діє від свого імені, але винятково в інтересах установника (вигодонабувача).

Слід зазначити також, що за договором управління управитель не використовує об`єкт управління у власній господарській діяльності з отриманням вигоди від управління для себе, управитель діє в інтересах власника об`єкта, який й отримує вигоду від управління. Управління майном є специфічною послугою, що полягає у комплексі дій, які здійснює управитель в інтересах вигодонабувача та (або) установника. Повноваження управителя мають зобов`язальну природу: виникають з договору управління майном, мають оплатний характер, їх дія обмежена волею установника управління та законом, вони мають бути реалізовані не у власних інтересах, а в інтересах установника управління чи вигодонабувача.

Отже, укладаючи оспорюваний договір, власник не передавав свої повноваження управителеві, а лише покладав на останнього обов`язок зі здійснення управління майном, для ефективного виконання якого управитель наділений відповідними повноваженнями.

Вказане спростовує твердження скаржник про те, що спірним договором управління майном управителю було надано необмежені права щодо користування майном, яке попередньо передано в іпотеку.

При цьому, колегія наголошує, що системний аналіз вищезазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що на відміну від права власності як цивільного права власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном (ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України), що здійснюється власником в межах закону на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб, право управителя майна за договором управління можуть обмежуватись в силу закону (ч. 2 ст. 1029 Цивільного кодексу України) або відповідно до умов укладеного договору управління майном.

Отже, законодавцем допускається передання власником-іпотекодавцем належного йому нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки, в управління третій особі на підставі договору управління майном в силу ч. 1 ст. 1039 Цивільного кодексу України з обов`язком щодо попередження управителя про правовий режим майна, що передається в управління, як такого, що є предметом обтяження (ч. 2 ст. 1039 Цивільного кодексу України) та з врахуванням обсягу обмеження прав власника за договором іпотеки, не дивлячись на те, що повноваження управителя завжди до якоїсь міри пов`язані з переданням предмета управління - майна установника управління у користування управителя.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 13.12.2019 року по справі № 916/15/18, Верховний Суд у постанові від 25.07.2019 року у справі № 916/144/18 та від 06.08.2019 року у справі № 916/145/18, предметом розгляду яких були аналогічні правові відносини.

З урахуванням викладеного судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що чинним законодавством передбачено правову можливість передання в управління майна, що є предметом, в тому числі іпотеки, а в положеннях Закону України "Про іпотеку" не визначено обов`язку іпотекодавця отримувати згоду іпотекодержателя на укладання такого різновиду цивільно-правових угод як договору управління майном.

Отже, зазначене спростовує доводи позивача щодо необхідності отримання згоди Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», м. Одеса для укладання спірного договору управління від 31.10.2017 року.

Підсумовуючи викладене, судова колегія зазначає, що правові підстави визнавати оскаржений договір недійсним (нікчемним) з підстав, передбачених ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", в даному випадку відсутні, при цьому, будь-яких інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання договору недійсним/нікчемним, позивачем викладено не було.

За таких обставин, враховуючи відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним, заявлені позивачем вимоги як первинні, так і про застосування наслідків недійсності (нікчемності) такого правочину, які мають похідний характер від основної вимоги - визнання недійсним договору 31.10.2017 року, не підлягають задоволенню, з огляду на що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, мотиви, з яких подана апеляційна скарга та порушення судом першої інстанції норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування рішення, з огляду на правомірність висновків суду першої інстанції щодо суті позовних вимог.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Імексбанк" Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", м. Одеса в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Імексбанк" Матвієнка Андрія Анатолійовича, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2020 року у справі № 916/355/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 01.06.2020 року.

Повний текст постанови складено 02 червня 2020 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
В.М. Головей