ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.05.2020 Справа № 905/644/20

Господарський суд Донецької області у складі:

Судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання Корецькій А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» (02141, місто Київ, вулиця Олександра Мишуги, будинок 2, офіс 416; )

до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (85670, Донецька область, місто Вугледар; )

про стягнення 1 028 027,66 гривень, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача: не з`явились

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення 1 028 027,66 гривень, з яких: 879 382,70 гривень сума основної заборгованості, 63 566,04 гривень пеня, 46 145,94 гривень інфляційні втрати, 38 932,98 гривень 3% річних.

Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про закупівлю товарів №51т від 09.10.2018, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити відповідачу товар відповідно до специфікації, узгодженої до договору, а відповідач прийняти та оплатити його на умовах визначених договором. Позивач свої зобов`язання відповідно до договору виконав, поставив товар відповідачу. Відповідач прийняв товар, проте, станом на дату звернення до суду з позовною заявою не оплатив його у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість та були нараховані 3% річних, інфляційні втрати та пеня, передбачена договором.

Ухвалою суду від 08.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/644/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 30.04.2020 , встановлено строк сторонам для подання до суду заяв по суті справи, доказів.

На адресу суду 21.04.2020 від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій останній вказав, що при друкуванні позовної заяви була допущена технічна помилка, просив вважати вірною ціну позову 1 028 027,66 гривень.

Дослідивши матеріали позовної заяви та заяви позивача про уточнення позовних вимог судом прийнято вказані уточнення, в подальшому розгляд справи здійснюється з урахуванням даної заяви.

Від представника відповідача на адресу суду 27.04.2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі зважаючи на те, що відповідач здійснює свою господарську діяльність в місті Вугледар Донецької області, яке згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р та наказом Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення анти терористичної операції та термінів її проведення» входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція та визначене як район проведення антитерористичної операції, а також підприємство відповідача знаходиться у вкрай тяжкому фінансовому становищі.

На електронну адресу суду 29.04.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач звертає увагу суду на те, що відповідач у своєму відзиві не заперечує наявність та розмір основної заборгованості за договором №51т від 09.10.2018 та не заперечує щодо розміру нарахованих позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат. Разом з відповіддю на відзив від представника позивача надійшла заява про розгляд справи №905/644/20 за його відсутністю.

За результатами підготовчого засідання 30.04.2020 суд прийшов до висновку, що всі питання, передбачені ст. 182 ГПК України вирішено. У той же час, враховуючи, що позивачем відповідь на відзив направлена на адресу відповідача за два дні до судового засідання та особливості встановлення судом строків викликаних введенням на території України карантину, з метою забезпечення процесуальних прав учасників справи, судом продовжено строк для відповідача на подання заперечень по суті спору до початку розгляду справи по суті.

На адресу суду 25.05.2020 від позивача надійшли письмові пояснення, за змістом який зазначив про здійснення відповідачем часткової оплати за договором №51Т від 09.10.2018 в сумі 10 000,00 гривень, на підтвердження викладеного надав відповідні докази. Зазначив, що у зв`язку з викладеним не підтримує своїх вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі 10 000,00 гривень внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, просив покласти судові витрати на відповідача.

У судове засідання 26.05.2020 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

09 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» (далі Продавець, позивач) уклало з Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» (далі Покупець, відповідач) договір № 51т про закупівлю товарів (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору Продавець зобов`язується поставити Покупцю товар за кодом державного класифікатору 021:2015(СРУ):44531000-1 «Кріпильні деталі з наріззю», та розгорнутий асортимент (марка, модель та інші індивідуальні характеристики), якого визначаються специфікацією, яка є невід`ємною частиною цього договору, а Покупець - прийняти і оплатити такий Товар.

Обсяги закупівлі Товару можуть бути зменшені з урахуванням фактичного обсягу видатків Замовника.

Ціна цього договору згідно п.3.1. договору становить 1 279 382,70 гривень.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що розрахунки за партію Товару проводяться згідно з рахунком-фактурою шляхом перерахування Покупцем грошових коштів на поточний рахунок Продавця.

Згідно пункту 4.2. договору розрахунки здійснюються шляхом відстрочки платежу протягом 90 календарних днів з дати відвантаження Продавцем товару на склад Покупця.

Перехід права власності на Товар та ризику випадкової загибелі (псування) відбувається в момент передачі Товару уповноваженому представнику Покупця. Документом, що підтверджує факт передачі Товару є видаткова накладна, яка підписана уповноваженими особами сторін (п.5.4. договору).

У разі порушення Покупцем строків оплати за прийнятий товар, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожен день прострочення (п.7.6. договору).

У відповідності до п.10.1. договору цей договір набирає чинності з дати його підписання та діє один рік з дати підписання, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

За приписами п.13.1. договору невід`ємною частиною договору є специфікація (Додаток 1).

У Специфікації (Додаток 1) сторони погодили поставку на загальну суму 1 279 382,70 гривень.

Вказаний договір та Специфікація підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов`язки.

Згідно із ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, другої статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання. Господарські зобов`язання можуть виникати: зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч.1 ст.174 ГК України).

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору поставки товару, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

На виконання умов договору 16.10.2018 позивачем здійснена поставка Продукції 86 найменувань на суму 1 279 382,70 гривень, що підтверджується видатковою накладною №1052 від 16.10.2018, товарно-транспортною накладною №Р1052 від 16.10.2018.

Видаткова накладна №1052 від 16.10.2018 та товарно-транспортна накладна №Р1052 від 16.10.2018 підписана з боку відповідача експедитором Талатіною С.В. на підставі довіреності №453 від 12.10.2018.

Матеріали справи містять копію довіреності №453 від 12.10.2018, якою Державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая» уповноважило експедитора ОСОБА_1 на отримання цінностей від ТОВ «Іст Лоуд Груп».

Позивач неодноразово листами за вих. №06/08-13 від 07.08.2019, №12/11-13 від 12.11.2019, №10/02-11 від 10.02.2020 звертався до відповідача з вимогами про сплату заборгованості.

Також, позивачем направлялась претензія за вих. №17/03-11 від 17.03.2020 про сплату заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Всі звернення позивача залишені відповідачем без відповіді.

При цьому відповідач здійснив часткову оплату отриманого товару на суму 400 000,00 гривень:

платіжним дорученням №00000814 від 19.08.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00000823 від 22.08.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00000835 від 27.08.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00000850 від 29.08.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00000875 від 03.09.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00000965 від 19.09.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00001126 від 07.10.2019 на суму 50 000,00 гривень;

платіжним дорученням №00001172 від 11.10.2019 на суму 50 000,00 гривень.

Залишок несплаченої заборгованості за розрахунком позивача на момент звернення до суду з позовом склав 879 382,70 гривень.

Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав факт отримання Товару за договором №51Т від 09.10.2018, також зазначив про наявність заборгованості за даними бухгалтерського обліку Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» за вказаним договором в розмірі 879 382,70 гривень.

Під час розгляду справи відповідач сплатив ще частину заборгованості в розмірі 10 000,00 гривень, що підтверджується меморіальним ордером №2805 від 05.05.2020.

Згідно п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК в редакції, що діяла до 15.12.2017), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин провадження у справі в частині стягнення 10 000,00 гривень заборгованості підлягає закриттю.

З урахуванням п.4.2. договору оплата відповідачем мала бути проведена до 14.01.2019 включно.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Як випливає з правової позиції Верхового Суду України, висловленої в постановах № 6-49цс12 від 06.06.2012; № 6-40цс11 від 14.11.2011, правовідношення, в якому боржник зобов`язаний передати гроші як предмет договору або сплатити їх як ціну договору, є грошовими зобов`язаннями.

Відповідач доказів оплати залишку поставленої продукції на суму 869 382,70 гривень на момент прийняття рішення у справі суду не надав, а тому вказана сума є його боргом та підлягає стягненню на користь позивача.

За несвоєчасну оплату товару за договором позивачем нараховано пеню в розмірі 63 566,04 гривень за період з 04.04.2019 по 15.07.2019.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з частиною першою статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою статті 550 ЦК України.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 № 543-96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 вказаного Закону).

У пункті 7.6. договору визначено, що у разі порушення Покупцем строків оплати за прийнятий товар, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Враховуючи те, що судом встановлено порушення відповідачем умов договору та невиконання грошового зобов`язання, погодження між сторонами умов про відповідальність у вигляді пені, позивач має право на нарахування пені.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Тобто прострочення платежу виникло з 15.01.2019, шестимісячний термін на нарахування пені сплинув 15.07.2019.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Відповідно до пункту 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 03.04.2020, що підтверджується відтиском календарного штемпеля на поштовому конверті.

Перевіривши розрахунок позивача судом встановлено, що він є арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Крім того, позивачем заявлені до стягнення 3% річних в розмірі 38 932,98 гривень за період з 15.01.2019 по 17.03.2020 гривень, а також інфляційні втрати за період з 15.01.2019 по 25.03.2020 в розмірі 46 145,94 гривень згідно наведеного у позовній заяві розрахунку.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Перевіривши розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що він є арифметично не вірним.

За перерахунком суду розмір 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача становить 38 730,89 гривень, виходячи з розрахунку:

за період з 15.01.2019 по 18.08.2019 на суму боргу 1 279 382,70 гривень, розмір 3% річних 22 713,42 гривень;

за період з 19.08.2019 по 21.08.2019 на суму боргу 1 229 382,70 гривень, розмір 3% річних 303,14 гривень;

за період з 22.08.2019 по 26.08.2019 на суму боргу 1 179 382,70 гривень, розмір 3% річних 484,68 гривень;

за період з 27.08.2019 по 28.08.2019 на суму боргу 1 129 382,70 гривень, розмір 3% річних 185,65 гривень;

за період з 29.08.2019 по 02.09.2019 на суму боргу 1 079 382,70 гривень, розмір 3% річних 443,58 гривень;

за період з 03.09.2019 по 18.09.2019 на суму боргу 1 029 382,70 гривень, розмір 3% річних 1 353,71 гривень;

за період з 19.09.2019 по 06.10.2019 на суму боргу 979 382,70 гривень, розмір 3% річних 1 448,95 гривень;

за період з 07.10.2019 по 10.10.2019 на суму боргу 929 382,70 гривень, розмір 3% річних 305,55 гривень;

за період з 11.10.2019 по 17.03.2020 на суму боргу 879 382,70 гривень, розмір 3% річних 11 492,21 гривень.

Щодо стягнення інфляційних втрат за період з 15.01.2019 по 25.03.2020 в розмірі 46 145,94 гривень.

Згідно з пунктом 6 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої Наказом Державного комітету статистки України від 27 липня 2007 року № 265 індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

У пунктах 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дослідивши поданий розрахунок інфляційних втрат, господарським судом встановлено, що позивачем не враховано вище вказані положення тому не вірно визначено періоди нарахування.

За здійсненим господарським судом перерахунком, виконаним за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», розмір інфляційних втрат за порушення строків оплати, який підлягає стягненню, становить 33 635,78 гривень, виходячи з розрахунку:

за період з 01.02.2019 по 31.07.2019 на суму боргу 1 279 382,70 гривень, розмір інфляційних втрат 25 639,84 гривень;

за період з 01.08.2019 по 31.08.2019 на суму боргу 1 079 382,70 гривень, розмір інфляційних втрат «-» 3 238,15 гривень;

за період з 01.09.2019 по 30.09.2019 на суму боргу 979 382,70 гривень, розмір інфляційних втрат 6 855,68 гривень;

за період з 01.10.2019 по 29.02.2020 на суму боргу 879 382,70 гривень, розмір 3% річних 4 378,41 гривень.

Враховуючи наведене, господарський суд задовольняє позовні вимоги у визначеному судом розмірі.

Щодо посилань відповідача на неможливість виконання зобов`язань через скрутне фінансове становище.

Зобов`язання згідно зі статтею 607 Цивільного кодексу України припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Йдеться про випадки, коли неможливість виконання зобов`язання зумовлена наявністю об`єктивних причин, що не залежить від волі сторін і не є наслідком їх дій, за які вони відповідають. Юридична неможливість виконання зобов`язання має місце тоді, коли вона викликана заборонами та обмеженнями, введеними шляхом прийняття органами публічної влади відповідних правових актів.

При цьому, суд зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів, і яке ґрунтується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від наявності бюджетних асигнувань.

Так, у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ).

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові ВСУ від 22.03.17 у справі №3-77гс17, у постановах КГС у складі ВС від 27.03.18 у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові ВП ВС від 10.04.18 у справі №12-46гс18.

Сукупність вищевикладених обставин та матеріали справи спростовують наявні заперечення відповідача, що, в свою чергу, тягне за собою їх відхилення та залишення поза увагою суду, а також розцінюються як намагання ухилитися від цивільно-правової відповідальності.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

При цьому, у зв`язку з тим, що позивач не підтримує своїх вимог щодо стягнення 10 000,00 гривень заборгованості внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі відповідних витрат в цій частині з відповідача.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 185, 191, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення 1 028 027,66 гривень, з яких: 879 382,70 гривень сума основної заборгованості, 63 566,04 гривень пеня, 46 145,94 гривень інфляційні втрати, 38 932,98 гривень 3% річних задовольнити частково.

Закрити провадження у справі №905/644/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення 10 000,00 гривень заборгованості.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (85670, Донецька область, місто Вугледар; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» (02141, місто Київ, вулиця Олександра Мишуги, будинок 2, офіс 416; ) 869 382,70 гривень основної заборгованості, 63 566,04 гривень пені, 38 730,89 гривень 3% річних, 33 635,78 гривень інфляційних втрат, а також 15 229,87 гривень судового збору.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 202,09 гривень 3% річних, 12 510,16 гривень інфляційних втрат відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 24.03.2020 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 25.03.2020.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Іст Лоуд Груп» (02141, місто Київ, вулиця Олександра Мишуги, будинок 2, офіс 416; )

Відповідач: Державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая» (85670, Донецька область, місто Вугледар; )

Суддя С.М. Фурсова