ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/2354/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.

суддів: Принцевської Н.М., Діброви Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24 лютого 2020 року

у справі №915/2354/19 (суддя Ржепецький В.О., повний текст складено 28.02.2020 року)

за позовом: Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК",

про: стягнення 158 317,48 грн.,

02.12.2019 року Акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК" звернулось до господарського суду Миколаївської області із позовом №14375 від 25.11.2019 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" про стягнення грошових коштів у сумі 158 317,48 грн., з яких: 17 329,00 грн. - 3% річних, 72 664,16 грн. - інфляційні втрати, 68 324,32 грн. - пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору невідновлювальної кредитної лінії №640/3-152 від 30.08.2007 року на купівлі автотранспортних засобів щодо повернення кредитних коштів, в результаті чого відповідач має заборгованість станом на 18.06.2019 у розмірі 278611,09 грн. На суму заборгованості позивачем нараховано 3% річних, інфляційні втрати та пеню.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24 лютого 2020 року у справі №915/2354/19 (суддя Ржепецький В.О.) позов - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" на користь Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК": - 16 173,11 грн - 3% річних; - 58 150,34 грн - інфляційні втрати; - 54 458,13 грн - пеню; - 1923,56 грн - судовий збір.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що сума основного боргу відповідачем не сплачена, відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими. Доводи апелянта про застосування строків позовної давності судом відхилено з огляду на положення пункту 7.3 Договору.

Разом з тим, враховуючи позовну давність, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача в судовому порядку: - інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за останні 3 роки, які передували зверненню до суду, - пені, нарахованої за один рік, який передував зверненню до суду.

Враховуючи викладене, судом здійснено перерахунок: - 3% річних за період з 28.11.2016 року по 16.09.2019 року, розмір яких склав 16 173,11 грн.; - інфляційних втрат за період з 28.11.2016 року по 16.09.2019 року, розмір яких склав 58 150,34 грн.; - пені за період з 28.11.2018 року по 16.09.2019 року, розмір якої склав 54 458,13 грн.

16.03.2020 року до Південно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24 лютого 2020 року у справі №915/2354/19, в якій апелянт, посилаючись на неправильну оцінку судом положень договору про строк повернення кредиту та неправильне застосування норм матеріального права про позовну давність, просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 24.02.2020 року по справі № 915/2354/19; прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Телец-ВАК» про стягнення 158 317,48 грн. - відмовити повністю. Стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ТОВ «Телец-ВАК» на підставі ч. 14 ст. 129 ГПК витрати по сплаті судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в сумі 2 897,59 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що господарський суд першої інстанції області дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Так, відповідачем у поданих відзивах було заявлено про застосування позовної давності на підставі ст.ст. 256, 257, 261, 262, 266, 267 ЦК України, оскільки позовна давність за основною вимогою (повернення кредиту) спливла 26.04.2017року, а всі вимоги за позовом є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, тому відносно них позовна давність також спливла. Крім того відповідач зазначав, що не підлягає стягненню пеня, нарахована за період з 15.09.2018 року по 16.09.2019 року всупереч вимог ч. 6 ст. 232 ГК України.

Суд 1 інстанції відхилив аргументи відповідача щодо застосування позовної давності, посилаючись на те, що пунктом 7.3. Кредитного договору встановлено, що договір діє до виконання сторонами в повному обсязі всіх зобов`язань. При цьому, на думку апелянтоа, суд помилково ототожнив строк повернення кредиту зі строком дії договору.

На думку апелянта, суд 1 інстанції не врахував, що строк повернення кредиту в повній сумі визначений пунктом 2.4. Договору про зміни - 26.04.2014 року, а не пунктом 7.3. кредитного договору, та у зв`язку з цим неправильно застосував норму частини 1 ст. 530 ЦК України, згідно якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Апелянт вважає, що неправильна оцінка судом положень договору про строк повернення крени потягла за собою неправильне застосування норм матеріального права про позовну давність (ст.ст. 256, 257, 261, 262, 266, 267 ЦК України) та про застосування санкцій (пені, ч. 6 ст. 232 ГК України).

Оскільки, як зазначалось вище, строк повернення кредиту в повній сумі настав 26.04.2014 року, перебіг позовної давності за цією вимогою розпочався з наступного дня - з 27.04.2014 року, а отже, позовна давність спливла 26.04.2017 року, тоді як позов поданий до суду в грудні 2019 року, і позивачем не наведено жодних підстав для захисту порушеного права поза спливом позовної давності.

Стосовно пені, згідно частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. «Інше» в даному разі встановлено п. 2.14. Кредитного договору, у відповідності до якого, період нарахування кредитором неустойки (штрафу, пені) за невиконання (неналежне виконання) позичальником зобов`язання не повинен перевищувати одного року від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, пунктом 2.14 Кредитного договору збільшений період нарахування пені порівняно з частиною 6 статті 323 ГК - з 6 місяців до 1 року, а отже, нарахування штрафних санкцій (пені) на суму боргу за кредитом припиняється 26.04.2015 року (через 1 рік після настання строку повернення кредиту). Позивач же просив стягнути пеню за період з 15.09.2018 року по 16.09.2019 року, за який «Укрсоцбанк» взагалі не мав права нараховувати пеню.

За доводами апелянта, господарський суд першої інстанції залишив поза увагою інші обставини, які також мають значення для правильного вирішення справи. Так, 30.08.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем на забезпечення зобов`язань за Кредитним договором був укладений договір застави майна № 640/3- 152-М, згідно з яким відповідач (заставодавець) передав у заставу банку (заставодержателю) майно загальною заставною вартістю 611 300,00 грн.

Відповідно до Акту про проведені торги від 06.04.2018 року, затвердженого начальником Заводського відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області, в рамках зведеного виконавчого провадження №44607303, до складу якого входили зокрема і накази по справі №8/165/10, за якими кредитором виступав ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі протоколу проведення електронних торгів №322387 від 20.03.2018, реалізовано арештоване майно - кран лісонавантажувач на суму 314 450,00 грн.

Платіжним дорученням №2630 від 04.04.2018 року Заводським відділом ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ перераховано на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 281590,91 грн.

Як вбачається з розрахунків, наданих господарському суду позивачем, банк 10.04.2018 року розподілив кошти, що надійшли від продажу виконавчою службою предмету застави: 276 354,18 грн. на оплату процентів, і 5 233,60 грн. на погашення кредиту, в результаті чого заборгованість за кредитом зменшилась до 192 366,40 грн. (200000 - 2400 - 5233,60 = 192366,40).

Скаржник вважає, що зарахування банком коштів на часткове погашення кредиту 10.04.2018 року в сумі 5 233,60 грн. не призвело до переривання позовної давності, оскільки по-перше, ці кошти були вилучені у відповідача поза його волею, в ході примусового продажу його майна, що не можна вважати діями відповідача. По-друге, станом на 10.04.2018 року позовна давність вже спливла, тоді як переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 29.03.2017 року по справі № 132/3645/14-ц, ЄДРСР № 66032000).

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволенню не підлягали в повному обсязі, в тому числі вимога щодо стягнення пені - за безпідставністю її нарахування за період з 15.09.2018 року по 16.09.2019 року, а вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних - за спливом позовної даності до основної вимоги.?

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24 лютого 2020 року у справі №915/2354/19. Вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24 лютого 2020 року у справі №915/2354/19 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

27.03.2020 року до суду надійшли пояснення по справі від АТ «Альфа-Банк», в яких Банк заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За умовами ст.ст. 1049 та 625 ЦК України після закінчення строку дії договору, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, на існуючий борг нараховуються проценти та застосовується цивільна відповідальність за порушення умов договору. У випадку, якщо розмір процентів не передбачений договором, то проценти нараховуються на борг на рівні облікової ставки НБУ (ВСУ від 7 вересня 2016р. у справі за№ 6-1412цс16)

Звертає увагу суду, на постанову Верховного Суду України (Судова палата у господарських справах) від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, в якій зроблений висновок, що формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Окрім того, в даній постанові зроблений висновок про те, що сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних та подвійної облікової ставки НБУ у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України.

Звертає увагу на те, що нараховані 3% річних та пеня за обліковою ставкою НБУ проведені на суму 192 366,40 грн., тобто на суму боргу по кредиту (на тіло кредиту).

Із врахуванням вищезазначеного та позиції суду касаційної інстанції, позиція відповідача що сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України.

Що стосується рішення у справі № 8/165/10, звертає увагу суду на те, що фактично постанова Одеського апеляційного суду від 16 липня 2013 року у даній справі була виконана лише 04.04.2018 (дата перерахування суми боргу в рамках виконавчого провадження, яке відкрито 18.09.2013 року за № 39835734. Суть заявленої суми позовних вимог АТ «Альфа-Банк» орієнтує на компенсаційний характер завданих збитків кредитору у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду. Разом із цим, позивачем під час визначення суми позовних вимог враховані всі фактичні обставини між кредитором та боржником.

06.04.20 до суду надійшла заява про надання письмових пояснень від ТОВ «Телец-ВАК», в якій апелянт зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 918/329/16 зроблено у контексті інших фактичних обставин та неможливо застосувати до спірних правовідносин. Відповідач посилається на правову позицію, викладену у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №924/977/17.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.08.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (кредитор), правонаступником якого є позивач, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" (позичальник, відповідач) укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №640/3-152 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (далі - кредит), на умовах визначених цим Договором (а.с. 10-19).

Відповідно до п.п. 1.1.1 Договору надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - транш, а у сукупності - транші, зі сплатою 16% річних за кредитом та комісій, в розмірі та в порядку визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться у Додатку №1 до цього Договору, який є невід`ємною складовою частиною цього Договору (далі - Тарифи), в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом, в сумі 300000,00 грн, з наступним порядком надання траншів кредиту, а саме: третій квартал 2017 року в сумі 300000,00 грн.

Відповідно до п.п. 1.1.2 Договору погашення кредиту буде здійснюватись рівними частинами в сумі 50000,00 грн не пізніше останнього числа кожного шостого місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому було надано кредит, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 29 серпня 2010 року на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору видача траншів кредиту проводиться шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку № НОМЕР_1 в МОД АКБ "Укрсоцбанк" на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 в МОД АКБ "Укрсоцбанк", в межах суми траншів кредиту, визначених п.п. 1.1.1 цього Договору на підставі письмових заяв позичальника.

Відповідно до п. 2.4 Договору сплата процентів за користування кредитом (траншами кредиту) здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в МОД АКБ "Укрсоцбанк".

Відповідно до п. 2.5 Договору нарахування та сплата комісій за користування кредитом здійснюється в порядку, в сумі та в строки, що встановлені Тарифами.

Відповідно до п. 2.6 Договору нарахування неустойки (пені) здійснюється в останній робочий день поточного місяця за період з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або нарахованими процентами чи комісіями по передостанній робочий день поточного місяця.

Відповідно до п. 2.14 Договору період нарахування кредитором неустойки (штрафу, пені) за невиконання (неналежне виконання) позичальником зобов`язання за цим Договором не повинен перевищувати 1 року від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.1 Договору у разі прострочення позичальником строків погашення кредиту (траншів кредиту) та/або сплати процентів, комісій, зазначених у п.п. 1.1.2, п. 2.4, п. 2.5 цього Договору, позичальник сплачує кредитору пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період невиконання зобов`язань за цим Договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення.

Відповідно до п. 7.3 Договору цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за Договором.

Додатком №1 до Договору сторони затвердили Тарифи на послуги банку, пов`язані з наданням кредитів (а.с. 20).

21.10.2008 року сторонами підписано додаткову угоду №1 до Договору, якою доповнено перелік Тарифів (а.с. 21).

27.12.2013 року сторонами підписано договір про внесення змін №2 до Договору (а.с. 22-23).

Оригінал зазначеного договору про внесення змін №2 від 27.12.2013 року було оглянуто господарським судом першої інстанції в судовому засіданні, яке відбулось 18.02.2020 року.

Відповідно до п. 2 договору про внесення змін №2, станом на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованість позичальника перед кредитором за Договором становить: - заборгованість за кредитом - 200000,00 грн.; - заборгованість за процентами за користування кредитом - 156866,68 грн. (далі - відстрочені до сплати проценти); - заборгованість за комісіями - 35102,82 грн.

З метою погашення зазначеної вище заборгованості сторони дійшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, які викладені в Договорі:

2.1. Встановити, що погашення залишку заборгованості позичальника за процентами та комісіями (за наявності), що нараховані станом на 27.12.2013 року здійснюватиметься після спливу чотиримісячного строку з дати підписання цього договору про внесення змін, з кінцевим терміном погашення до 26.04.2014 року.

2.2. Встановити процентну ставку за користування кредитом в розмірі 0,01% річних протягом чотиримісячного строку з дати підписання цього Договору про внесення змін.

2.3. Після спливу строку, зазначеного у п. 2.2 цього Договору про внесення змін, починаючи з 27.04.2014 року процентна ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі 16% річних.

2.4. Сторони домовились, що погашення кредиту здійснюється щомісячно до 05 числа кожного місяця в сумі 800,00 грн., починаючи з 05.01.2014 року до 05.04.2014 року, а погашення залишку заборгованості по кредиту в сумі 196800,00 грн. здійснюється позичальником не пізніше 26.04.2014 року.

2.5. Сторони домовились встановити наступний порядок сплати процентів за користування кредитом:

2.5.1. сплата відстрочених до сплати процентів за користування кредитом, що нараховані станом на 27.12.2013 року, в загальній сумі 156866,68 грн здійснюється позичальником одним платежем не пізніше 26.04.2014 року.

2.5.2. сплата строкових (поточних) процентів за користування кредитом, що нараховуються з 27.12.2013 року, здійснюється в загальному порядку, передбаченому Договором.

2.6. Сторони домовились, що з моменту укладення цього договору про внесення змін для позичальника не нараховується щомісячна комісія за ведення кредитної справи.

Після спливу строку, зазначеного у п. 2.2 цього договору про внесення змін, починаючи з 27.10.2014 року щомісячна комісія за ведення кредитної справи встановлюється у розмірі 3% річних.

2.6.1. Зазначена у п. 2 цього договору про внесення змін заборгованість за комісіями в сумі 35102,82 грн. підлягає погашенню позичальником одним платежем не пізніше 26.04.2014 року.

Відповідно до п. 3 договору про внесення змін №2, інші умови Договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даному договору про внесення змін, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.

Відповідно до п. 5 договору про внесення змін №2, цей договір про внесення змін набирає чинності з моменту підписання його сторонами та є невід`ємною складовою частиною Договору.

АТ «Альфа-Банк» являється правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк", що підтверджуються Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк" від 15.10.2019 та Передавальниим актом на 11.10.2019, затвердженим зазначеним рішенням та рішенням зборів акціонерів АТ "Альфа-Банк" від 15.10.2019.

Посилаючись на те, що станом на 15.09.2016 року заборгованість відповідача за кредитом становила 192366,40 грн., у зв`язку з простроченням виконання основного зобов`язання щодо повернення кредиту, позивачем нараховано:

- 17 329,00 грн. - 3% річних за період з 15.09.2016 року по 16.09.2019 року,

- 72 664,16 грн. - інфляційні втрати за період з 15.09.2016 року по 16.09.2019 року,

- 68 324,32 грн. - пеню за період з 15.09.2018 року по 16.09.2019 року.

Відповідно до ст.ст. 47, 49, ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, при цьому, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі, у якому передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ст. 345 ГК України, ст. 1055 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК країни).

До відносин за кредитним договором відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад", якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.ст. 526, 530 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

У відповідності до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що для належної об`єктивної оцінки позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені перш за все слід встановити суму основної заборгованості позичальника.

Так, у позові позивач зазначає, що основна заборгованість відповідача складає 192 366,40 грн.

З розрахунку позовних вимог вбачається, що Банком надано кредитні кошти у розмірі 300 000 грн., відповідачем повернуто 100 000 грн. платежами 28.02.2008, 01.09.2008, 02.09.2008 року. Також з розрахунку вбачаються оплати 18.03.2014 року на суму 2400 грн. (платіжне доручення №149 від 17.03.2014 року), та 10.04.2018 року на суму 5233,60 грн. основного боргу та 276 354,18 грн. відсотків.

Банк нараховує пеню, інфляційні втрати та 3% річних з 15.09.2016 року по 16.09.2019 року.

В уточненому відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено про існування договору застави майна №640/3-452-М від 30.08.2007, за яким він виступив поручителем виконання зобов`язань за договором кредиту №640/3-152 від 30.08.2007 року.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16 липня 2013 року у справі № 8/165/10 стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю „Телец-Вак" на користь публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" 985012,53 грн. заборгованості по кредиту, 276357,31 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, 113854,60 грн. штрафу та 58205,54 грн. пені. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю „Телец-Вак" на користь публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" 14607,11 грн. судових витрат, понесених при розгляді справи в суді першої інстанції. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю „Телец-Вак" на користь публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" 14371,11 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

20.03.2018 року Заводським відділом державної виконавчої служби м. Мико¬лаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області при виконанні наказу господарського суду Миколаївської області від 13.08.2013 року у справі 8/165/10, яким з ТОВ «Телец-ВАК» стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором поруки за фізичну особу № 640/899-П899 від 25.09.2008 року в сумі 985 012,53 грн. основного боргу, 276 357,31 грн. процентів, 113 854,60 грн. штрафу та 58 205,54 грн. пені., проведені електронні торги через ДП «Сетам», на яких реалізовано один із предметів застави за договором застави № 640/3-152-М від 30.08.2007 року - кран-лісонавантажувач башенний марки КБ-572Б, пересувний повноповоротний, заводський № 1034, про що складений акт державного виконавця Заводського відділу ДВС від 06.04.2018 року.

Згідно цього акту державного виконавця, покупцем - ТОВ «Щ.іТ» сплачено за придбане майно 314 450 грн., з яких 281 580,91 грн. були перераховані виконавчою службою на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» платіжним дорученням від 04.04.2018 року № 2630 (а.с.148)

Таким чином, з розрахунку позовних вимог вбачається, що перераховану суму за наказами по справі №8/165/10 у розмірі 281590,91 грн., зараховано в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором невідновлювальної кредитної лінії №640/3-152 від 30.08.2007 року.

При цьому, банком самостійно зараховано 276 354,18 грн. в рахунок погашення відсотків, 5233,60 грн. - в рахунок погашення основного боргу.

Разом з тим, в уточненому відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що не погоджується з розрахунком заборгованості, оскільки вважає неправомірним нарахування процентів після закінчення строку кредитування, тому вважає невірним розподіл коштів, здійснений банком , вважає, що сума заборгованості становить 52 154,10 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) викладено правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В той же час, судова колегія звертається до позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, де вказано «Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.»

Колегія суддів вважає, що висновок Великої Палати Верховного суду щодо припинення нарахування процентів зі договором зі спливом строку кредитування не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, з огляду на пункт 2.3. договору про внесення змін №2 від 27.12.2013 року, яким сторони погодили, що після спливу строку, зазначеного у пункті 2.2. договору (чотири місяці з дати підписання договору про внесення змін), починаючи з 27.04.2014 року процентна ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі 16,0% річних.

Таким чином, у договорі сторони на свій власний розсуд домовились про продовження нарахування процентів після спливу строку кредитування, тому доводи апелянта в цій частині відхиляються.

За розрахунком позивача, що є додатком до позовної заяви, борг відповідача становив до 10.04.2018 - 197600,00 грн., а після зарахування банком отриманої за результатами електронних торгів суми 281590,91 грн. в порядку п.2.7 договору про внесення змін №2 від 27.12.2013 року, заборгованість відповідача зменшилась на 5233,60 грн. та становила 192366,40 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з розрахунком позивача основної заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю „Телец-Вак", оскільки апелянтом не доведено іншого розміру заборгованості.

Розрахунок відповідача, викладений у відзиві (уточненому), за яким його заборгованість становить 52154,10 грн., судова колегія не приймає з підстав, наведених вище, з огляду на неможливість застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 17329,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 72664,16 грн. за період з 15.09.2016 року по 16.09.2019 року.

Пеню розраховано у розмірі 68324,32 грн. за період з 15.09.2018 року по 16.09.2019 року (а.с. 87-88).

На підставі ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів частини другої статті 625 ЦК України, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто прострочення у виконанні зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й серед іншого інфляційні нарахування, що обраховуються як добуток від суми основного боргу на індекс інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов`язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; відтак прострочення платежу за період часу, менший за місяць, не тягне за собою інфляційних нарахувань.

Поряд з цим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Судовою колегією перевірено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, за наслідками якого встановлено наступне.

Так, за розрахунком суду, здійсненим в межах заявленого позивачем періоду з 15.09.2016 по 16.09.2019 на суму 192366,40, як зазначено у розрахунку позивача, інфляційні втрати становлять 74519,37 грн., 3% річних становить 17339,93 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як зазначено вище, відповідно до п. 2.14 Договору період нарахування кредитором неустойки (штрафу, пені) за невиконання (неналежне виконання) позичальником зобов`язання за цим Договором не повинен перевищувати 1 року від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пеня, з урахуванням 1-річного строку нарахування, визначеного п.2.14 договору, складає 68498,25 грн.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порядку застосування строку позовної давності.

Так, у відзиві на позовну заяву від 13.01.2020 року відповідачем заявлено про сплив позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право на нарахування пені, 3% річних та інфляційних нарахуваньпротягом усього періоду наявності заборгованості за кредитом, з посиланням на п. 7.3 Договору, яким визначено, що цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за Договором.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони пунктами 2.1, 2.4, 2.5.1, 2.6.1 договору про внесення змін №2 погодили кінцевий термін погашення заборгованості 26.04.2014 року, а пунктом 7.3 Договору визначили, що цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до виконання сторонами належним чином і у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за Договором.

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання, а також строк дії договору, що не є тотожним.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що право позивача на отримання від відповідача наданих йому кредитних коштів було порушено 26.04.2014 року, оскільки цю дату сторони визначили як кінцевий термін повернення кредитних коштів та сплати процентів.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

На підставі викладеного, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування строків позовної давності по стягненню інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за останні 3 роки, які передували зверненню до суду, а по стягненню пені, нарахованої за один рік, який передував зверненню до суду, оскільки такий висновок не відповідає приписам ст.ст.257, 258, 261, 631 ЦК України.

Судом першої інстанції помилково зазначено про триваюче нарахування інфляційних втрат та 3% річних з огляду на положення пункту 7.3 договору, оскільки строк дії договору для вирішення даного спору не має правового значення, важливим є кінцевий строк повернення кредиту - 26.04.2014 року.

Апеляційний суд зазначає, що зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, 3% річних та пені є додатковим до основного.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо).

Таким чином, зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Отже, трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат, 3% річних розпочався з 27.04.2014 року та закінчився 27.04.2017 року.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Строк позовної давності за вимогою про стягнення пені розпочався 27.04.2014 року та закінчився 27.04.2015 року.

Позивач звернувся до суду 28.11.2019 року, що вбачається з відмітки АТ «Укрпошта» на конверті, в якому надійшла позовна заява до господарського суду Миколаївської області.

При цьому, судова колегія вважає обгрунтованими доводи апелянта про те, що зарахування банком коштів на часткове погашення кредиту 10.04.2018 року в сумі 5 233,60 грн. не призвело до переривання позовної давності, оскільки ці кошти були вилучені у відповідача поза його волею, в ході примусового продажу його майна, що не можна вважати діями відповідача по визнанню заборгованості.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд зазначає, що з урахуванням строків позовної давності, позивач має право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 28.11.2016 року (трирічний строк, що передував зверненню до суду) по 27.04.2017 року, що, за розрахунком суду, становить:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
192366.4028.11.2016 - 27.04.20171513 %2385.98
Таким чином, загальна сума 3% річних за договором складає 2385.98 грн.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
28.11.2016 - 27.04..401.05811212.08203578.48
Таким чином, інфляційні втрати становлять 11212.08 грн.

Сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості. Інфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С - сума боргу; ІІср.- сукупний індекс інфляції.

В задоволенні вимоги про стягнення пені судова колегія відмовляє з огляду на те, що строк позовної давності по даній вимозі закінчився 27.04.2015 року на підставі п.1 ч.2 статті 258 ЦК України.

Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на помилкове застосування судом першої інстанції строку позовної давності, судова колегія доходить висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, та прийняття нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача за період з 28.11.2016 року по 27.04.2017 року в межах строку позовної давності інфляційних втрат у розмірі 11212.08 грн. та 3% річних у розмірі 2385.98 грн.

В решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно приписів ст.129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 24 лютого 2020 року у справі №915/2354/19 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" про стягнення 158 317,48 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" на користь Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" 13598,06 (тринадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім грн. 06 коп.) грн., з яких 11212,08 (одинадцять тисяч двісті дванадцять грн. 08 коп.) грн. інфляційних втрат та 2385.98 (дві тисячі триста вісімдесят п`ять грн. 98 коп.) грн. 3% річних.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕЛЕЦ-ВАК" на користь Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" 203,75 (двісті три грн. 75 коп.) грн. судового збору.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням реквізитів сторін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська