СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2020 р. Справа № 922/3491/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.;

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни (вх.№754Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2020, повний текст якого складено та підписано 14.02.2020 суддею Калантай М.В. у приміщенні господарського суду Харківської області у справі № 922/3491/19

за позовом фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни, м.Ізюм Харківської області,

до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, м.Ізюм Харківської області,

про стягнення 40171,23 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Нікітченко Віта Григорівна звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення 40171,23 грн, з яких: 31474,95 грн інфляційних втрат та 8696,28 грн 3% річних. Позивач посилається на те, що станом на 25.10.2019 відповідачем не виконані рішення господарського суду Харківської області від 07.11.2012 у справі №5023/4531/12, від 09.09.2013 у справі №922/2866/13 та від 22.11.2016 у справі №922/3424/16 про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, у зв`язку з чим у відповідача згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України виник обов`язок щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.02.2020 у справі №922/3491/19 у задоволенні позову фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення 40171,23 грн - відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат вже не на суму грошового зобов`язання (основної заборгованості), що виникла на підставі договорів купівлі-продажу вимог від 26.08.2009, а на нараховані суми 3% річних та інфляційних втрат, які за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, та були стягнуті згідно з вищевказаними судовими рішеннями у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16. Господарський суд визнав таку позицію позивача помилковою, оскільки вважає, що вказані суми підлягають нарахуванню виключно на суму простроченого грошового зобов`язання (у даному випадку на суму основної заборгованості згідно з договорами купівлі-продажу вимог від 26.08.2009). Позивач цим правом скористався, заявляючи позови у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16. Подальше нарахування 3% річних та інфляційних витрат, але вже не на суму грошового зобов`язання, а на стягнуті судом суми 3% річних та інфляційних витрат, є необґрунтованим, оскільки ці суми не можуть вважатися грошовим зобов`язанням у розумінні частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Позивач з рішенням не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2020 у справі №922/3491/19 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі, заявник вказує, що рішенням господарського суду Харківської області від 07.11.2016 у справі №922/3424/16 задоволені позовні вимоги позивача про стягнення грошових коштів у розмірі 78968,00 грн, 22.11.2016 на виконання рішення був виданий судовий наказ, який був пред`явлений до Державної казначейської служби, проте судове рішення залишається невиконаним. Рішенням господарського суду Харківської області від 09.09.2013 у справі №922/2866/13 задоволені позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових вимог у розмірі 9496,52 грн, 23.09.2013 на виконання рішення суду був виданий відповідний судовий наказ, який було пред`явлено до виконання до Державної казначейської служби, проте судове рішення у справі №922/2866/13 залишається невиконаним. Крім того, рішенням господарського суду Харківської області від 07.11.2012 у справі №5023/4531/12 задоволені позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 10478,24 грн, 20.11.2012 був виданий судовий наказ, який пред`явлено до виконання, однак рішення господарського суду Харківської області у справі №5023/4531/12 не виконано. Заявник, посилаючись на норми ст.11, 524, 533-535, частину 2 ст.625 Цивільного кодексу України, правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, вважає, що має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за час невиконання судових рішень з урахуванням строків позовної давності, оскільки факт наявності грошових зобов`язань між позивачем та відповідачем підтверджуються рішеннями господарського суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 відмовлено фізичній особі-підприємцю Нікітченко В.Г. у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Апеляційну фізичної особи-підприємця Нікітченко В.Г. залишено без руху. Встановлено заявнику апеляційної скарги десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги. Наслідки не усунення недоліків, визначених цією ухвалою, у строк, встановлений судом, передбачені статтями 174, 260 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни (вх.№754Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2020 у справі № 922/3491/19. Встановлено відповідачу строк не пізніше ніж 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу. Попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами пункту 10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, повідомленнями про вручення поштового відправлення, з яких убачається, що ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 про відкриття провадження у даній справі позивач отримав 08.04.2020, відповідач - 07.04.2020 (а.с.102-103). Відповідач відзиву на апеляційну справу не надав, клопотання про продовження строків для надання відзиву не заявляв. У відповідності до частини 9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разу ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

Як убачається зі змісту судових рішень, а також відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, зокрема, №38/34-10 від 24.03.2010, №63/158-09 від 19.10.2009, №5023/4531/12 від 07.11.2012, №922/2886/13 від 09.09.2013, №922/3424/16 від 07.11.2016, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло з двох договорів купівлі-продажу вимог від 26.08.2009.

20.07.2009 господарським судом Харківської області у справі №38/168-09 наказом стягнуто з Ізюмської районної Державної адміністрації Харківської області на користь Відкритого акціонерного товариства "Ізюмська райагрохімія" 50403,17 грн заборгованості, 505,00 грн державного мита, 312,50 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

26.08.2009 між ВАТ «Ізюмська райагрохімія» та ФОП Нікітченко В.Г. укладено договори купівлі-продажу на суму 51220,64 грн та 43141,95 грн відповідно.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу вимоги від 26.08.2009, укладеного між ВАТ "Ізюмська райагрохімія" (продавець) та ФОП Нікітченко В.Г. (покупець), продавець продав, а покупець прийняв та оплатив вимогу продавця до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, що підтверджена наказом господарського суду Харківської області у справі №35/38-09 від 14.04.2009 у розмірі 43141,95 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.10.2009 у справі №63/158-09 стягнуто з Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області на користь ФОП Нікітченко Віти Григорівни 43141,95 грн заборгованості, 432,00 грн державного мита та 236,00 грн державного мита.

Відповідно до іншого договору купівлі-продажу вимоги від 26.08.2009, укладеного між ВАТ "Ізюмська райагрохімія" (продавець) та фізичною особою-підприємцем Нікітченко В.Г. (покупець), продавець продав, а покупець прийняв та оплатив вимогу продавця до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області на загальну суму 51220,64 грн, що підтверджена наказом господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2010 у справі №38/34-10 стягнуто з Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області на користь ФОП Нікітченко Віти Григорівни заборгованість у розмірі 51220,64 грн, 512,20 грн витрат по сплаті державного мита, 236,00 грн витрат по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.11.2012 у справі №5023/4531/12 задоволені позовні вимоги фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення інфляційних витрат у розмірі 6685,90 грн, 3% річних - 3792,34 грн та судового збору 1609,50 грн (а.с.28-29).

20.11.2012 на виконання вищезазначеного рішення господарським судом Харківської області виданий відповідний наказ, який був пред`явлений до виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області (а.с.30).

Постановою від 17.12.2012 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження №35718606 за наказом №5023/4531/12 від 20.11.2012 (а.с.32).

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.09.2013 у справі №922/2866/13 задоволені позовні вимоги фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення інфляційних витрат у розмірі 4507,41 грн, 3% річних - 4989,11 грн та судового збору 1720,50 грн (а.с.23-24).

23.09.2013 на виконання вищезазначеного рішення господарським судом Харківської області видано відповідний наказ (а.с.25), який був пред`явлений до виконання до органів Державної казначейської служби України (а.с.26).

Згідно з повідомленням Ізюмського управління Державної казначейської служби України у Харківській області наказ господарського суду Харківської області від 23.09.2013 №922/2866/13 прийнято до виконання 15.10.2013 та зареєстровано у журналі реєстрації надходження документів (а.с.27).

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.11.2016 у справі №922/3424/16 задоволені позовні вимоги фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення інфляційних витрат у розмірі 71234,29 грн, 3% річних - 7733,71 грн та судового збору 1378,00 грн (а.с.18-19).

22.11.2016 на виконання вищезазначеного рішення господарським судом Харківської області видано відповідний наказ (а.с.20), який пред`явлений до виконання до органів Державної казначейської служби України (а.с.21).

Заборгованість у розмірі 43141,95 грн та у розмірі 51220,64 грн повністю погашена 31.08.2016, що встановлено рішенням господарського суду Харківської області від 07.11.2016 у справі №922/3424/16.

Отже, основна заборгованість, яка виникла на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу вимог від 26.08.2009, була у повному обсязі погашена Ізюмською районною державною адміністрацією 31.08.2016.

Саме у зв`язку із несвоєчасним погашенням даної грошової заборгованості позови ФОП Нікітченко Віти Григорівни про стягнення сум 3% річних та інфляційних витрат на підставі частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України визнані обґрунтованими та задоволені у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16.

Доказів виконання судових рішень відповідачем у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16 станом на 25.10.2019 матеріали справи не містять.

Господарський суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат не на суму грошового зобов`язання (основної заборгованості), що виникла на підставі договорів купівлі-продажу вимог від 26.08.2009, а на нараховані суми 3% річних та інфляційних втрат, які за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, та були стягнуті згідно з вищевказаними судовими рішеннями у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16.

Колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами ст.129 Конституції України обов`язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

У рішенні у справі "Шмалько проти України" Європейський суд констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу. Отже, невиконання рішення не може бути виправданим внаслідок відсутності бюджетних видатків.

Згідно з частиною 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

При розгляді справ про відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену статтею 625 Цивільного кодексу України, слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й інших підстав, зокрема, з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Позивач на підставі положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України за період з 25.10.2016 по 25.10.2019 здійснив нарахування відповідачу сум інфляційних втрат у розмірі 31474,95 грн та 3% річних у розмірі 8696,28 грн у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16.

Колегією суддів встановлено, що у даній справі грошові зобов`язання відповідача перед позивачем виникли з судових рішень у справах №5023/4531/12, №922/2866/13, №922/3424/16.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на усі види грошових зобов`язань та погодилась з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

У постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц за позовом про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за несвоєчасне виконання вироку суду у частині стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених:

- у постанові від 20.01.2016 у справі №6-249цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України);

- у постанові від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень ст.625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами делікних, а не зобов`язальних відносин.

Відступивши від зазначених висновків Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц дійшла висновку про те, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на усі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Верховний Суд у постанові від 30.07.2019 у справі №910/3692/18 зазначив, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18. Поряд із цим, слід урахувати, що обов`язок зі сплати відповідачем суми боргу виник у нього не на підставі судових рішень, а з договорів, що були укладені між сторонами і умови яких відповідачем виконувалися неналежно. Судовими рішеннями фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, як вже зазначалося, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

Відмовляючи задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції помилково не враховано зазначені вище вимоги чинного законодавства та правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з грудня 2016 по вересень 2019 за рішенням від 07.11.2016 у справі №922/3424/16, з жовтня 2016 по вересень 2019 за рішенням від 09.09.2013 у справі №922/2866/13, з жовтня 2016 по вересень 2019 за рішенням від 07.11.2012 у справі №5023/4531/12, колегія суддів зазначає, що він є арифметично правильним, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 пункту 2 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з частиною 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції наведеним вище вимогам не відповідає, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.02.2020 у справі №922/3491/19 скасувати.

Прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (64309, Харківська область, м.Ізюм, пл.Центральна, буд.1, 7) на користь фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни ( АДРЕСА_1 , п/р НОМЕР_1 в КБ «ПриватБанк», МФО 351533, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) інфляційні втрати у розмірі 31474,95 грн та 3% річних у розмірі 8696,28 грн.

Стягнути з Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (64309, Харківська область, м.Ізюм, пл.Центральна, буд.1, 7) на користь фізичної особи-підприємця Нікітченко Віти Григорівни ( АДРЕСА_1 , п/р НОМЕР_1 в КБ «ПриватБанк», МФО 351533, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1921,00 грн та 2881,50 грн за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.06.2020.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов