ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.05.2020 м. Ужгород Справа № 907/646/19

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Ушак І.Г.

за участю секретаря судового засідання Лазар С.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства, смт. Міжгір`я Закарпатської області (далі Міжгірське БДП)

до Міжгірської районної спілки споживчих товариств, смт. Міжгір`я Закарпатської області (далі - Міжгірська РССТ)

про визнання права спільної часткової власності на об`єкт незавершеного будівництва з часткою у праві спільної часткової власності у розмірі 99/100

представники:

позивача Жирун Р.М., представник за довіреністю

відповідача Сочка В.І., адвокат

Міжгірське БДП звернулося до суду з вимогами до відповідача Міжгірської РССТ - про визнання права спільної часткової власності з часткою у розмірі 99/100 на об`єкт незавершеного будівництва «Готельно-торговий комплекс в с. Сойми», стверджуючи про зведення відповідно до умов укладеної сторонами спірних відносин угоди від 20.01.98 про спільну діяльність 3-х поверхів об`єкту загальною вартістю виконаних згідно актів приймання виконаних робіт за грудень 2018р. робіт на суму 8217009,78 грн. Посилаючись на зупинку будівництва об`єкту з ініціативи відповідача, відсутність будь-яких пропозицій зі сторони останнього щодо подальшого будівництва або компенсації витрат позивача пов`язаних з будівництвом об`єкта, приймаючи до уваги умови зазначеної угоди та з огляду на суму вкладених коштів у спільне будівництво, позивач та його представник у ході судового розгляду наполягає на задоволенні позовних вимог та визнанні права спільної часткової власності на зазначений об`єкт незавершеного будівництва з урахуванням вкладу позивача, понесених витрат при будівництві

Відповідач письмовим відзивом та поясненнями представника у ході судового розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Виходячи з умов угоди відповідно до п. 3.3 якої узгоджено, що «доля майна» буде розділена між сторонами після закінчення будівництва у процентному відношенні від кількості вкладених у будівництво коштів та з огляду на те, що спорудження об`єкта будівництвом не завершено, об`єкт не здано в експлуатацію, вважає відсутніми підстави для здійснення розрахунків між сторонами.

Крім того, стверджує, що позивач здійснював будівельно-монтажні робити на об`єкті поза угодою про спільну діяльність та без залучення відповідача, останнім не було передано позивачу проектно-кошторисну документацію на об`єкт незавершеного будівництва в с. Сойми, не було передано, власне, об`єкт незавершеного будівництва, сторонами не підписано правочин про внесення об`єкту незавершеного будівництва до спільної діяльності, внаслідок чого вважає угоду неукладеною та такою, що не вступила в дію. За наведеного вважає, що позивач самовільно проводив будівельно-монтажні роботи на об`єкті без передбачених законом підстав для цього, а виконані ним роботи не відповідають вимогам ДБН та інших нормативних актів у галузі будівництва, вартість робіт зазначених в актах приймання виконаних робіт за грудень 2018р. згідно висновку судового експерта Колчара В.Д. реально становить суму 273224,40 грн.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу у ході судового розгляду, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд виходив з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 20.01.98 сторони спірних відносин уклали угоду про спільну діяльність № 2/01 (далі - угода), за змістом якої відповідач передає позивачу об`єкт незавершеного будівництва в с. Сойми (фундаменти, перекриття підвальної частини) загальною вартістю 17600 грн. для подальшого ведення будівельно-монтажних робіт та повного завершення об`єкту. (п. 1.1 угоди). Сторони узгодили, що повинно бути збудовано: 1 поверх торговий комплекс з рестораном, 2-3 поверх житлові кімнати готельного типу (п. 1.2 угоди), сторони розробляють та погоджують нову проектно-кошторисну документацію для проведення робіт (п. 1.3 угоди).

Пунктом 2 угоди сторони визначили власні обов`язки, а саме: позивач зобов`язався проводити будівельно-монтажні роботи своїми силами та зі своїх матеріалів, вести технічний нагляд, відповідач зобов`язався передати стару проектно-кошторисну документацію та допомагати у проведенні робіт (матеріалами, іншими цінностями).

Пунктом 3 угоди сторони узгодили порядок розрахунків, згідно якого позивач щомісяця звітує перед відповідачем про затрати понесені при будівництві, після завершення будівництва «доля майна» буде розділено між сторонами у процентному відношенні від кількості вкладених у будівництво коштів.

До матеріалів справи позивачем долучено два акти приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018р. та дві довідки про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2018р. (відповідно форми №№ КБ-2в, КБ-3) на об`єкті торгово-готельного комплексу в с. Сойми за договором № 2/01 від 20.01.98 на загальну суму 8217009,78 грн., які супровідним листом від 17.12.18 надіслані відповідачеві для підписання, однак не підписані останнім.

22.02.19 позивач листом пропонував відповідачеві визначити ідеальні частки в загальній вартості на новостворений об`єкт для подальшої реєстрації права власності на такий, посилаючись на зупинку будівництва об`єкту з ініціативи відповідача, відсутність пропозицій зі сторони останнього щодо подальшого будівництва або компенсації витрат позивача пов`язаних з будівництвом об`єкта.

6.05.19 судовий експерт Максимчин А ОСОБА_1 Д. на замовлення позивача у справі підготував висновок експертного дослідження, згідно якого вартість незавершеного будівництва зазначеного комплексу становить 3582200,00 грн., «ідеальна частка в загальній вартості на новостворений об`єкт будівлі готельно-торгового комплексу «Сойми» (незавершене будівництво) побудований у відповідності до угоди № 2/01 від 20.01.1998р. становить -99,96 %».

Наведене передувало та послугувало підставою позову, який є предметом даної справи, оскільки відповідач не підписав актів виконаних робіт, не висловив згоди та/або пропозицій щодо подальшого будівництва, компенсації витрат позивача, визначення часток сторін у створеному об`єкті (незавершеному будівництвом).

У ході судового розгляду справи відповідач, не заперечуючи факту спорудження позивачем спірного об`єкту, не погоджується з вартістю та якістю виконаних позивачем робіт, заперечує проти задоволення позову про визнання за позивачем права спільної часткової власності на об`єкт з часткою у розмірі 99/100 з огляду на те, зокрема, що об`єкт незакінчений будівництвом, не зданий в експлуатацію.

Вирішуючи даний спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.

За приписами ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що особа, яка створила нову нерухому річ набуває право власності на неї виключно після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію, якщо нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

За приписами ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

У ході судового розгляду встановлено і не заперечується ніким з учасників процесу те, що об`єкт, визнання права власності на який є предметом спору у даній справі, не закінчений будівництвом, не зданий в експлуатацію, отже за змістом наведених вище норм не набув статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

З огляду на викладені приписи цивільного законодавства вимога позивача про визнання власності - спільної часткової з часткою у розмірі 99/100 на підлягає задоволенню, оскільки заявлена щодо об`єкта незавершеного будівництвом.

При цьому, інші аргументи сторін наведені у ході судового розгляду щодо виконання сторонами обов`язків за угодою, вартості та якості виконаних робіт тощо, не мають значення для вирішення вимог, що становлять предмет спору, тому не приймаються судом до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд відповідно до ст. 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За змістом ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

У позові відмовити повністю.

Судові витрати сплачені за подання позову покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 25.05.20.

Суддя Ушак І.Г.