ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

про відмову в забезпеченні позову

27 травня 2020 року Справа № 915/700/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е. М., розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову (вх. № 6267/20 від 25.05.2020 року) по матеріалам

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-ЮГ», вул. Погранична, 242В, м. Миколаїв, 54003 ()

адреса для листування: вул. Троїцька, 240А/5, м. Миколаїв, 54028

до відповідача Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 ()

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та визнання поновленим договору

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-ЮГ» з позовною заявою до відповідача Миколаївської міської ради, в якій просить суд:

1. Визнати незаконною бездіяльність Миколаївської міської ради щодо нерозгляду заяв від 12.01.2018 pоку, від 31.01.2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-ЮГ» про укладення договору про зміни до договору про встановлення особистого строкового сервітуту, який було дозволено укласти рішенням міської ради від 04.02.2014 № 37/25, строком на 1 рік з дати прийняття рішення з правом його поновлення на той самий термін протягом 4 років шляхом укладення відповідного договору про зміни до затвердження комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Миколаєва та архетипів, для обслуговування групи стаціонарних тимчасових споруд у кількості 4 шт., у тому числі земельна ділянка № 1 площею 27 кв.м, земельна ділянка № 2 площею 20 кв.м, земельна ділянка № 3 площею 26 кв.м, земельна ділянка № 4 площею 20 кв.м) загальною площею 93 кв.м по просп. Центральному ріг вул. 6 Слобідської, у Центральному районі.

2. Зобов`язати Миколаївську міську раду на найближчому пленарному засіданні сесії, яка відбудеться після набрання рішенням законної сили, розглянути по суті заяви від 12.01.2018 pоку, від 31.01.2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-ЮГ» про укладення договору про зміни до договору про встановлення особистого строкового сервітуту, який було дозволено укласти рішенням міської ради від 04.02.2014 № 37/25, строком на 1 рік з дати прийняття рішення з правом його поновлення на той самий термін протягом 4 років шляхом укладення відповідного договору про зміни до затвердження комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Миколаєва та архетипів, для обслуговування групи стаціонарних тимчасових споруд у кількості 4 шт., у тому числі земельна ділянка № 1 площею 27 кв.м, земельна ділянка № 2 площею 20 кв.м, земельна ділянка № 3 площею 26 кв.м, земельна ділянка № 4 площею 20 кв.м) загальною площею 93 кв.м по просп. Центральному ріг вул. 6 Слобідської, у Центральному районі.

3. Визнати поновленим Договір про встановлення особистого строкового сервітуту № 402 від 12.05.2014 року строком на 5 років на тих самих умовах.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Підставою позову позивачем зазначено обставини, які полягають в тому, що 12.05.2014 року між Миколаївською міською радою (власник) та ТзОВ «Підприємство «Універсал-ЮГ» (сервітуарій) укладено договір № 402 про встановлення особистого строкового сервітуту.

Позивач звертався до відповідача Миколаївської міської ради із заявами про продовження строку дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту № 402 від 12.05.2014 року, проте Миколаївська міська рада за відсутності будь-яких заперечень та в порушення приписів законодавства більше року не приймає рішення щодо проекту «Про продовження договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування групи стаціонарних тимчасових споруд по м. Миколаєву».

Позивач зазначає, що своєю бездіяльністю відповідач порушує будь-які розумні строки розгляду питання. Бездіяльність Миколаївської міської ради полягає у неприйнятті будь-яких рішень щодо продовження договору сервітуту, чим порушується право позивача на мирне володіння майном, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати бездіяльність Миколаївської міської ради незаконною та зобов`язати останню розглянути по суті заяви позивача про продовження строку дії договору сервітуту на найближчому пленарному засіданні сесії.

Позивач зазначає, що ТзОВ «Підприємство «Універсал-ЮГ» не припиняло використання земельної ділянки і на даний час розміщує на ній стаціонарні тимчасові споруди. Підприємство не отримувало від Миколаївської міської ради жодних заперечень щодо такого використання чи продовження договору, а тому договір № 402 про встановлення особистого строкового сервітуту є поновленим на той же строк та на тих же умовах.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст. 14, 19, 41 Конституції України, с. 12, 79, 83, 98-100, 116, 122-124 ЗК України, ст. 16, 26, 59, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 395, 401, 404 ЦК України, ст. 33 Закону України "Про оренду землі", практикою Верховного Суду, Європейського суду з прав людини та умовами договору.

Заява про забезпечення позову.

Позивачем разом із позовною заявою подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову (вх. № 6267/20 від 25.05.2020), в якій позивач просить суд заборонити Миколаївській міській раді та її виконавчим органам (в тому числі департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради здійснювати будь-які дії для демонтажу стаціонарних тимчасових споруд, які розміщені за адресою м. Миколаїв, просп. Центральний ріг вул. 6 Слобідської на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту № 402 від 12.05.2014 pоку, укладеного між ТзОВ «Підприємство «Універсал-ЮГ» та Миколаївською міською радою до моменту прийняття рішення Миколаївської міської ради щодо розгляду заяв від 12.01.2018 року та від 31.01.2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Універсал-ЮГ» про укладення договору про зміни до договору про встановлення особистого строкового сервітуту, який було дозволено укласти рішенням міської ради від 04.02.2014 року № 37/25, строком на 1 рік з дати прийняття рішення з правом його поновлення на той самий термін протягом 4 років шляхом укладення відповідного договору про зміни до затвердження комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Миколаєва та архетипів, для обслуговування групи стаціонарних тимчасових споруд у кількості 4 шт., у тому числі земельна ділянка № 1 площею 27 кв.м, земельна ділянка № 2 площею 20 кв.м, земельна ділянка № 3 площею 26 кв.м, земельна ділянка № 4 площею 20 кв.м) загальною площею 93 кв.м по просп. Центральному ріг вул. 6 Слобідської, у Центральному районі.

Підставами необхідності забезпечення позову позивачем зазначено наступне:

- станом на день подання позову даний проект рішення № S-zr-858/l на сесії Миколаївської міської ради не розглянуто, жодного рішення з цього питання (ні про прийняття рішення, ні про його відхилення) не прийнято. Це питання не розглядається уже більше року;

- позивач зазначає, що листом № 27/21.04-03 від 17.01.2020 року департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради, департамент вимагає добровільно демонтувати тимчасові споруди та звільнити земельні ділянки, які використовуються за договором, інакше споруди демонтують примусово департаментом. Так, 21.05.2020 року працівники департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради демонтували одну стаціонарну тимчасову споруду, яка розміщувалась за адресою просп. Центральний ріг вул. 6 Слобідської;

- існує реальна загроза демонтажу всіх тимчасових споруд Підприємства по просп. Центральному ріг вул. 6 Слобідської, внаслідок чого позивач буде змушений вживати додаткових витрат для відновлення попереднього стану та повторної установки стаціонарних тимчасових споруд, а отже підприємство понесе збитки;

- позивач вказує, що невжиття заходів забезпечення позову значно утруднить виконання рішення в майбутньому, оскільки Підприємство змушене буде понести значні витрати для повторного встановлення демонтованих стаціонарних тимчасових споруд на місце їх розташування відповідно до договору у разі визнання в судовому порядку договору поновленим;

- міська рада за рахунок бюджетних коштів здійснює демонтаж тимчасових споруд, тобто витрачає кошти територіальної громади передчасно, не вирішивши питання чи продовжувати договір сервітуту для розміщення тимчасових споруд;

- враховуючи характер спору і тривалу бездіяльність відповідача щодо неприйняття будь-якого рішення по заяві позивача, позивач вважає, що забезпечення позову шляхом заборони вживати дії для демонтажу тимчасових споруд є достатнім, необхідним і співмірним заходом забезпечення позову за обставинами спору, який виник між сторонами.

Заява про забезпечення позову обґрунтована нормами ст. 124 Конституції України, ст. 74, 86, 136, 137 ГПК України, практикою Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, постановою пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» .

Судом встановлено, що заяву про забезпечення позову подано з дотриманням вимог ст. 139 ГПК України та оплачено судовим збором.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Джерела права, які застосував суд.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується:

- забороною відповідачу вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 вказаної Постанови умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Відповідно до п. 9 вказаної Постанови виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності. За наявності підстав для застосування такого заходу до забезпечення позову господарський суд може заборонити витрачання майна на власні потреби, відчуження його у будь-який спосіб, у тому числі здійснення тих чи інших платежів або перерахування авансом певних сум тощо. Якщо з урахуванням особливостей майна користування ним не тягне за собою його знищення або зменшення його цінності, то для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві користуватися таким майном підстави, як правило, відсутні.

Такі правила повинні застосовуватись і до інших осіб, яким на підставі ст. 137 ГПК України забороняється вчинення дій щодо предмета спору.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВС України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У випадку звернення до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 року № 910/1040/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення. якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі Micallef v. Malta (Мікалефф проти Мальти) [ВП], §§ 83-86, Суд визначив, що застосування статті 6 до попередніх заходів залежить від виконання певних умов. По-перше, право, з приводу якого проводяться, як основні процедури, так і процедури щодо забезпечення розгляду справи, має бути «цивільним» відповідно до Конвенції. По-друге, має бути розглянутий характер попереднього заходу, його предмет, завдання та вплив на конкретне право. Якщо попередній захід можна вважати ефективним для визначення цивільного права чи зобов`язання у справі, незважаючи на термін його дії, застосовується стаття 6.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, судом встановлено наступне.

12.05.2014 року між Миколаївською міською радою (власник) та ТзОВ «Підприємство «Універсал-ЮГ» (сервітуарій) укладено договір № 402 про встановлення особистого строкового сервітуту.

Відповідно до п. 1.1 Договору Миколаївська міська рада на підставі рішення від 04.02.2014 за № 37/25 встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки площею 93 кв.м по пр. Леніна ріг пул. Комсомольської в інтересах Сервітуарія, на право розміщення групи стаціонарних тимчасових споруд у кількості 4 шт. (земельна ділянка № 1площею 27 кв.м., земельна ділянка № 2 площею 20 кв.м, земельна ділянка № 3 площею 26 кв.м, земельна ділянка № 4 площею 20 кв.м). для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2.1 Договору цим договором встановлюється особистий сервітут строком на 1 (один) рік з дати реєстрації цього договору (до 12.05.2015).

Відповідно до п. 1 Договору про зміни № 402 C/1-15 строк встановленого особистого строкового сервітуту продовжено до 12.05.2016.

Пунктом 2.2 договору сторони передбачили порядок та умови переважного права на поновлення договору, зокрема, погодили, що після закінчення п`яти років з моменту укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту (12.05.2019) підставою для продовження строку дії договору буде відповідне рішення міської ради.

12.01.2019 року та 31.01.2019 року позивач звертався до відповідача Миколаївської міської ради із заявами про продовження договору про встановлення строкового сервітуту № 402 від 12.05.2014 року.

Питання продовження строку договору про встановлення строкового сервітуту № 402 від 12.05.2014 року між сторонами не врегульовано, рішення Миколаївською міською радою про надання дозволу на продовження договору або відмову в продовженні договору не прийнято, у зв`язку із чим позивач звернувся до відповідача із позовом про визнання незаконною бездіяльності Миколаївської міської ради щодо не розгляду заяв позивача, зобов`язання Миколаївської міської ради розглянути заяви позивача на найближчій пленарній сесії та визнання поновленим договору про встановлення сервітуту.

Відповідно до поданої позивачем інформації Департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради № 27/21.04-03 від 17.01.2020 року комісією з питань упорядкування розміщення об`єктів торгівлі та сфери послуг на території м. Миколаєва, відповідно до п. 27, 28, 29 Акту обстеження зайнятих земельних ділянок від 05.12.19 № 21, встановлено, що групи тимчасових споруд з продажу квітів за адресою: пр. Центральний ріг вул. 6-ої Слобідської розміщені без діючих документів на право користування земельними ділянками та без визначення місця їх розташування у зв`язку з відсутністю паспорта прив`язки, що суперечить рішенню Миколаївської міської ради від 14.02.2013 № 25/19 та наказу Мінрегіону від 21.10.2011 № 244. Крім того, внаслідок розміщення даних споруд порушуються вимоги: ДБН В.2.2-23:2009 (щодо планувального розриву сусідніх будівель та споруд), ДБН В.2.2-12:2019 (протипожежні відстані не витримано), ДБН В.2.3-5:2018 (в частині розміщення споруд в межах пішоходної зони).

Комісією вирішено надати доручення департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської ради вжити відповідні заходи щодо демонтажу зазначених споруд та звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок.

Враховуючи вищенаведене, запропоновано позивачу самостійно звільнити зайняті земельні ділянки протягом 10 днів. Повідомлено, що в протилежному випадку, відповідно до Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 07.07.2011 № 7/13, зазначені об`єкти будуть демонтовані Департаментом у примусовому порядку.

Крім того, на підтвердження обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову заявником додано витяги опублікованих статей на сайті інформаційного Агентства «Преступности.Нет» (витяги з мережі Інтернет).

Отже, не прийняття відповідачем Миколаївською міською радою жодного рішення з питання продовження строку дії особистого строкового сервітуту і стало підставою для звернення позивачем з позовною заявою та заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Позивачем заявлено три вимоги немайнового характеру: визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнати поновленим договір.

В заяві про вжиття заходів забезпечення позову позивач просить суд заборонити Миколаївській міській раді та її виконавчим органам (в тому числі департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради) здійснювати будь-які дії для демонтажу стаціонарних тимчасових споруд, які розміщені за адресою м. Миколаїв, просп. Центральний ріг вул. 6 Слобідської на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту № 402 від 12.05.2014 pоку, укладеного між ТзОВ «Підприємство «Універсал-ЮГ» та Миколаївською міською радою, до моменту прийняття рішення Миколаївської міської ради щодо розгляду заяв позивача.

Судом також встановлено наступне.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.11 № 244, визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.11 № 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», керуючись ст. 25, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Миколаївською міською радою прийнято рішення № 14/16 від 26.01.2012 (з наступними змінами) "Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва" (далі - Порядок).

Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва (п. 1.2 Порядку).

Відповідно до п. 3.1 Порядку розміщення ТС (групи ТС) дозволяється лише на земельних ділянках, що використовуються замовником відповідно до вимог Земельного кодексу України, у тому числі у разі наявності права власності, користування або договору про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки, на якій замовник має намір розмістити ТС (групу ТС).

Підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (групи ТС) (додаток 5).

Відповідно до п. 3.28, 3.29 Порядку у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки ТС (групи ТС), самовільного встановлення ТС (групи ТС) така ТС (група ТС) підлягає демонтажу відповідно до законодавства.

Розміщення ТС (групи ТС) самовільно забороняється.

Висновки суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку. Предметом спору у даній справі є три вимоги немайнового характеру про: 1) визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо не розгляду питання позивача про продовження дії договору; 2) зобов`язання відповідача вчинити дії щодо розгляду питання позивача про продовження дії договору; 3) визнання поновленим договору.

Предметом укладеного між сторонами договору № 402 від 12.05.2014 року про встановлення особистого строкового сервітуту є встановлення позивачу (Підприємству) особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки з метою розміщення групи стаціонарних тимчасових споруд.

Отже, договором врегульовано земельні правовідносини між сторонами.

При цьому, порядок розміщення тимчасових споруд на земельних ділянках врегульовано окремими нормативно-правовими актами.

В предмет спору у даній справі не входять питання щодо оформлення, розміщення тимчасових споруд, знесення (демонтажу) останніх тощо, відтак суд не має права надавати правову оцінку обставинам розміщення тимчасових споруд як на стадії розгляду питання про вжиття заходів забезпечення позову, поданих до пред`явлення позову, так і на стадії рогляду даної справи по суті.

За таких обставин та виходячи з поданих до даної заяви про вжиття заходів забезпечення позову доказів, з огляду на неподання до заяви паспортів прив`язки на конкретні споруди, про заборону демонтажу яких просить заявник, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову (заборона демонтажу споруд) і предметом позовної вимоги (визнання поновленим договору сервітуту), зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову або ефективний захист/поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, суд дійшов висновку, що у випадку прийняття в майбутньому судового рішення про задоволення позовних вимог, останнє (судове рішення) не є підставою для розміщення тимчасових споруд, оскільки, як вказано вище, порядок та необхідні документи на право встановлення тимчасових споруд врегульовано вищевказаними нормативно-правовими актами.

Забезпечення позову є однією з найважливіших гарантій захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб, певним заходом для створення можливості реального виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог; прийняття передбачених законом заходів щодо забезпечення позову є правом суду, який розглядає спір. Заходи про забезпечення позову застосовується судом, виходячи з обставин справи, змісту заявлених позовних вимог.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Як вказано вище, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову судом відмовлено.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 8 ст. 140 ГПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Керуючись ст. 137, 140, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ТзОВ «Підприємство «Універсал-ЮГ» про вжиття заходів забезпечення позову (вх. № 6267/20 від 25.05.2020).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у порядку та строки, визначені статтями 255, 256 ГПК України з урахуванням пункту 4 Розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано 27.05.2020 року.

Суддя Е.М. Олейняш