ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 918/535/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Міщенка І. С., Сухового В. Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Малого приватного підприємства фірми «Ерідон» - Боровика Б. М.,

Товариства з обмеженою відповідальністю «ІДЕК-2006» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІДЕК-2006»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020

(у складі колегії суддів: Мельник О. В. (головуючий), Грязнов В. В., Розізнана І. В.)

та рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019

(суддя Романюк Р. В.) в частині задоволених позовних вимог

у справі № 918/535/19

за позовом Малого приватного підприємства фірми «Ерідон»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІДЕК-2006»

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Мале приватне підприємство фірма «Ерідон» (далі - позивач, МПП Фірма «Ерідон») звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 16.08.2019 № 1662) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІДЕК-2006» (далі - відповідач, ТОВ «ІДЕК-2006») про стягнення 5 017 742,92 грн, з яких 2 038 830,14 грн основного боргу, 1 437 994,69 грн пені, 354 053,85 грн інфляційних втрат, 403 349,59 грн 10 % річних, 467 345,20 грн 18 % річних за користування товарним кредитом та 316 169,45 грн 22 % річних за користування товарним кредитом.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 з урахуванням додатків до нього, укладеного між сторонами у справі, в частині повної оплати відповідачем поставленого позивачем товару - продукції виробничо-технічного призначення.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020, позов МПП Фірми «Ерідон» задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ІДЕК-2006» на користь МПП Фірми «Ерідон» 2 038 830,14 грн заборгованості за договором поставки від 08.08.2017 № 258/18/13, 263 801,73 грн інфляційних втрат, 403 349,59 грн 10 % річних, 467 345,20 грн 18 % річних за користування товарним кредитом, 316 169,45 грн 22 % за користування товарним кредитом, 1 437 442,49 грн пені та 73 904,08 грн витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні позовних вимог МПП Фірми «Ерідон» про стягнення 90 252,12 грн інфляційних втрат та 552,20 грн пені відмовлено.

Судові рішення обґрунтовані доведеністю позовних вимог у частині, яка задоволена судами, та наявністю правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 з урахуванням додатків до нього щодо повної оплати поставленого позивачем товару, штрафної санкції (пені) за порушення відповідачем строків оплати, передбаченої умовами договору, а також інфляційних втрат, 10 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), п. 6.7 договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13, та 18 % річних і 22 % річних за користування товарним кредитом відповідно до ст. 536, ч. 5 ст. 694 ЦК України, п. 4, 5 додатків до договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13.

Не погоджуючись з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 та рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019 у частині задоволених позовних вимог, 14.02.2020 ТОВ «ІДЕК-2006» подало до Касаційного господарського суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та наявність випадків, передбачених п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просило скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 та рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019 в частині задоволених позовних вимог, в цій частині справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ТОВ «ІДЕК-2006» зазначило, що:

при вирішенні спору судами попередніх інстанцій не було враховано правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №6-284цс17 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17, що призвело до безпідставного стягнення з ТОВ «ІДЕК-2006» інфляційних втрат у розмірі 263 801,73 грн;

суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, відмовивши у задоволенні клопотання ТОВ «ІДЕК-2006» про витребування детального та обґрунтованого розрахунку виникнення заборгованості та додаткових доказів на підтвердження факту поставки товару, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме, існування заборгованості у відповідача перед позивачем на момент подання позовної заяви;

стягуючи штрафні санкції, нараховані за період після закінчення строку дії договору поставки, суди не врахували те, що договір поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 припинив свою дію 31.12.2018;

рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не містить мотивування своїх висновків щодо розміру стягнутих штрафних санкцій та періоду їх нарахування.

Ухвалою Верховного Суду від 17.03.2020 відкрито касаційне провадження у справі №918/535/19 з підстав, передбачених п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Зупинено виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019 до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Із огляду на приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ухвалено про дату, час і місце судового засідання учасників справи повідомити додатково.

26.03.2020 МПП Фірма «Ерідон» та ТОВ «ІДЕК-2006» звернулися до Верховного Суду зі спільною заявою, в якій просили затвердити мирову угоду від 23.03.2020, яку було додано до зазначеної заяви.

31.03.2020 МПП Фірма «Ерідон» подало до Верховного Суду письмові пояснення, в яких зазначило, що ТОВ «ІДЕК-2006» 24.03.2020 було сплачено позивачеві суму основного боргу за договором поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 у розмірі 2 038 830,14 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 24.03.2020 № 9645.

Ухвалою Верховного Суду від 07.04.2020 призначено касаційну скаргу ТОВ «ІДЕК-2006» до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.05.2020.

Верховним Судом відмовлено у затвердженні мирової угоди від 23.03.2020 у справі №918/535/19 за позовом МПП Фірми «Ерідон» до ТОВ «ІДЕК-2006» про стягнення коштів, ухвалено продовжити судовий розгляд справи, про що постановлено окрему ухвалу.

У судове засідання 20.05.2020 ТОВ «ІДЕК-2006» свого представника не направило, хоча було повідомлене про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявою до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки його представника у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до ч. 4 ст. 197 ГПК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ) не зверталося.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи в суд касаційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а також зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 », внесені постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 04.05.2020 № 343 щодо дозволу діяльності адвокатів та положення ч. 4 ст. 197 ГПК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ) щодо можливості участі учасників справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги за відсутності представника ТОВ «ІДЕК-2006».

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Оскільки ТОВ «ІДЕК-2006» подало касаційну скаргу після набрання чинності цим Законом зазначена касаційна скарга розглядається у порядку, передбаченому ГПК України у редакції, чинній з 08.02.2020.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У справі № 918/535/19, яка розглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що 08.08.2017 між МПП Фірма «Ерідон» (постачальник) та ТОВ «ІДЕК-2006» (покупець) укладено договір поставки № 258/18/13, за умовами п. 1.1 якого, в порядку та на умовах цього договору постачальник зобов`язується поставити покупцю продукцію виробничо-технічного призначення (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість такого товару.

У період з 27.12.2017 по 16.05.2018 сторони уклали низку додаткових угод до договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13, а саме: від 27.12.2017 №258/18/13/05-ззр., від 29.01.2018 № 258/18/13/08-ззр, від 02.02.2018 №258/18/13-10-ззр, від 15.03.2018 № 258/18/13/14-ззр, від 19.03.2018 №258/18/13/13-пмд., № 258/18/13/12-ззр, від 29.03.2018 № 258/18/13/16-вл.нас, від 30.03.2018 № 258/18/13/15-ззр, № 258/18/13/15-ззр, від 13.04.2018 №258/18/13/18-пмд., № 258/18/13/17-вл.нас, від 17.04.2018 № 258/18/13/19-ззр, від 25.04.2018 № 258/18/13/20-пмд., від 07.05.2018 № 258/18/13/22-ззр, №258/18/13/23-ззр, № 258/18/13/21-ззр, від 16.05.2018 № 258/18/13/24-ззр, в яких визначили асортимент, кількість, ціну та вартість товару, що буде поставлений позивачем, порядок та строки оплати товару відповідачем, погодили розмір процентів (18 % і 22 %) за користування товарним кредитом, які відповідач зобов`язаний сплатити у разі порушення строків оплати за отриманий товар понад 30 календарних днів.

На виконання умов договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 з урахуванням додатків до нього, позивач передав відповідачу товар на загальну суму 8 381 380,76 грн, що підтверджується видатковими накладними: від 28.12.2017 № 86358, від 30.01.2018 № 1915, від 04.04.2018 № 18577, № 18584, №18599, № 18609, № 18617, від 05.04.2018 № 19560, від 12.04.2018 № 24968, від 16.04.2018 № 28066, № 27882, від 20.04.2018 № 33106, від 24.04.2018 № 36400, від 25.04.2018 № 38010, № 38094, від 27.04.2018 № 40167, № 40187, від 10.05.2018 № 47597, від 11.05.2018 № 48729, №48733, № 49027, від 18.05.2018 № 52114, від 31.05.2018 № 57536, № 57563.

У порушення умов договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 з урахуванням додатків до нього відповідач частково сплатив позивачу вартість отриманого товару, в результаті чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 5 038 830,14 грн, що стало підставою для звернення МПП Фірмою «Ерідон» до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача 8 017 742,92 грн, з яких 5 038 830,14 грн основного боргу, 1 437 994,69 грн пені, 354 053,85 грн інфляційних втрат, 403 349,59 грн 10 % річних, 467 345,20 грн 18 % річних за користування товарним кредитом, 316 169,45 грн 22 % річних за користування товарним кредитом.

Після відкриття судом першої інстанції провадження у справі № 918/535/19, яка розглядається, відповідач здійснив перерахування грошових коштів позивачеві на загальну суму 3 000 000,00 грн, у зв`язку із чим позивач подав заяву від 16.08.2019 №1662 про зменшення розміру позовних вимог в частині розміру суми основного боргу, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2 038 830,14 грн.

Таким чином, судами установлено, що предметом розгляду у цій справі є вимоги МПП Фірми «Ерідон» про стягнення з ТОВ «ІДЕК-2006» 5 017 742,92 грн, з яких 2 038 830,14 грн основного боргу, 1 437 994,69 грн пені, 354 053,85 грн інфляційних втрат, 403 349,59 грн 10 % річних, 467 345,20 грн 18 % річних за користування товарним кредитом, 316 169,45 грн 22 % річних за користування товарним кредитом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із наявності підстав для стягнення з відповідача суми основної заборгованості за договором поставки у розмірі 2 038 830,14 грн, а також наявності підстав для застосування до відповідача відповідальності за порушення зобов`язання у виді штрафної санкції (пені), сплати боргу з урахуванням 10 % річних та інфляційних втрат, а також 18 % річних і 22 % річних за користування товарним кредитом відповідно до умов додатків до договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13.

Разом з тим позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 437 994,69 грн пені та 354 053,85 грн інфляційних втрат задоволені судом частково у розмірі 1 437 442,49 грн та 263 801,73 грн відповідно з огляду на те, що при перевірці наданих позивачем розрахунків пені та інфляційних втрат по кожному додатку до договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13 окремо, було встановлено, що розрахунки пені за період з 16.11.2018 по 22.07.2019 здійснено з порушенням порядку нарахування, без урахуванням ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а розрахунки інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по червень 2019 року - з порушенням порядку та періодів нарахування.

При цьому судом першої інстанції враховано п. 6.8 договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13, у якому сторони погодили, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за цим договором відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України, продовжується до трьох років.

Решта позовних вимог про стягнення 403 349,59 грн 10 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, 467 345,20 грн 18 % річних за користування товарним кредитом та 316 169,45 грн 22 % річних за користування товарним кредитом відповідно до умов додатків до договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13, визнані судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ТОВ «ІДЕК-2006» оскаржує постанову суду апеляційної інстанції від 20.01.2020 та рішення суду першої інстанції від 23.10.2019 в частині задоволених позовних вимог з підстав, передбачених п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Частиною 1 ст. 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень у частині задоволених позовних вимог та в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Частиною 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано ст. 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden»).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Відповідно до п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (п. 1); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу (п. 4).

При цьому ч. 3 ст. 310 ГПК України встановлює підстави для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд у разі порушення норм процесуального права. Так, п. 3 ч. 3 ст. 310 ГПК України передбачено такою підставою випадок необґрунтованого відхилення судом клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «ІДЕК-2006», обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказало, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували ст. 625 ЦК України та стягнули з ТОВ «ІДЕК-2006» інфляційні втрати у розмірі 263 801,73 грн без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17.

Проте обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилися з огляду на таке.

Із змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових:

неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах;

ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду;

спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Постанова Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, на яку посилалося ТОВ «ІДЕК-2006» у касаційній скарзі на обґрунтування п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є підставою касаційного оскарження, передбаченою п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

А у постанові від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17, на яку ТОВ «ІДЕК-2006» також посилається у касаційній скарзі, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду скасував постановлені у справі судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог постачальника за договором про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд вказав, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу передбачені ст. 625 ЦК України, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника і не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, зокрема, у вигляді інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України. Такого висновку Верховний Суд дійшов з урахуванням тієї обставини, що незважаючи на умови укладеного між сторонами договору щодо визначення розміру боргу відповідача в гривнях з урахуванням еквіваленту в іноземній валюті, ця сума боргу вподальшому при розгляді справи №910/2114/16 про стягнення заборгованості за цим договором була визначена та стягнута за рішенням суду у гривнях, що не виключає застосування відповідальності у вигляді нарахування інфляційних втрат на вказану суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України.

У справі № 918/535/19, у якій ТОВ «ІДЕК-2006» подано касаційну скаргу, Північно-західний апеляційний господарський суд погодився з висновком Господарського суду Рівненської області про задоволення позовних вимог про стягнення нарахованих позивачем інфляційних втрат, виходячи з умов договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13, відповідно до п. 2.3 якого загальна вартість товару, що постачається за цим договором (ціна договору), визначається додатками та видатковими накладними, з урахуванням п. 3.2 договору, а у випадку розбіжності даних у додатках та у видаткових накладних щодо кількості, асортименту, ціни товару, перевагу має видаткова накладна. При цьому суд апеляційної інстанції врахував і встановлені судом обставини, що у спірних видаткових накладних ціна товару була визначена у гривні та без визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті.

Аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних судових рішеннях у справі №918/535/19, яка розглядається, не свідчить про їх невідповідність висновку, викладеному у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, зроблені судами з урахуванням конкретних умов укладених між сторонами договорів, та встановлених фактичних обставин у цій справі.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п.1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 918/535/19 за касаційною скаргою ТОВ «ІДЕК-2006» в частині підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, ТОВ «ІДЕК-2006» зазначило, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права необґрунтовано відмовив ТОВ «ІДЕК-2006» у задоволенні клопотання про витребування у позивача детального та обґрунтованого розрахунку виникнення заборгованості та додаткових доказів на підтвердження факту поставки товару, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме, існування заборгованості відповідача перед позивачем на момент подання позовної заяви, що є підставою для скасування судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 310 ГПК України.

Касаційний господарський суд відхиляє такі доводи скаржника з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ст. 73, ч. 1 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

На підтвердження існування у відповідача суми основного боргу у розмірі 2 038 830,14 грн за поставлений товар позивач надав суду, зокрема, видаткові накладні з визначенням асортименту, кількості, ціни та вартості поставленого позивачем та отриманого відповідачем товару у період з 28.12.2017 по 31.05.2018, платіжні доручення на підтвердження здійснення відповідачем часткових оплат за поставлений товар, а також додав детальний розрахунок суми боргу по кожному додатку до договору та видатковій накладній окремо, здійснений з урахуванням оплат відповідача.

З наданого позивачем до суду договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13, зокрема п. 3.7, вбачається, що сторони погодили, що здійснюючи оплату товару, покупець зобов`язаний зазначати у платіжному дорученні, за яким саме додатком до цього договору та/або рахунком на оплату, та/або видатковою накладною, а також, у разі необхідності, за який саме товар здійснюється оплата. У разі відсутності такої інформації, а також у разі порушення покупцем грошових зобов`язань за цим договором, отриманий платіж зараховується постачальником на власний розсуд.

Оцінивши надані позивачем платіжні доручення на підтвердження здійснення відповідачем часткових оплат за поставлений товар та банківські виписки відповідача, суди установили, що у графі «призначення платежу» відсутні посилання на конкретні додатки до договору та видаткові накладні, що дало б змогу кореспондувати їх із спірними видатковими накладними, натомість зазначено «оплата за договором № 258/18/13 від 08.08.2017», а тому позивач на власний розсуд зараховував отримані від відповідача платежі за отриманий товар, що відповідає умовам п. 3.7 договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13.

Також судами установлено, що матеріали справи не містять, а відповідач не надав належних та допустимих доказів виконання своїх зобов`язань за договором поставки та сплати коштів за поставлений товар у повному обсязі.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи щодо існування у відповідача заборгованості за договором поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 у сумі 2 038 830,14 грн на момент розгляду справи у судах, врахувавши, що ця сума боргу є документально підтверджена позивачем шляхом надання належних та допустимих доказів, обґрунтовано задовольнили позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача основного боргу за поставлений товар у розмірі 2 038 830,14 грн.

Врахувавши наведені вище докази у їх сукупності, суд першої інстанції ухвалою від 03.09.2019 обґрунтовано відхилив клопотання відповідача від 02.09.2019 про витребування у позивача додаткових доказів на підтвердження виникнення заборгованості та на підтвердження факту поставки товару.

З урахуванням умов договору та встановлених судами обставин, посилання скаржника на необґрунтовану відмову у витребуванні доказів є безпідставними.

З урахуванням наведеного, не підтвердилась підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, щодо оскарження судового рішення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 310 ГПК України.

Аргументи касаційної скарги про безпідставність нарахування судами пені за період після закінчення строку дії договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 (після 31.12.2018) спростовуються умовами п. 9.2 договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13, зі змісту якого вбачається, що договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2018. Разом з тим сторони у цьому пункті договору погодили, що договір в частині проведення розрахунків за поставлений товар діє до моменту проведення остаточних розрахунків, а закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

З урахуванням зазначеної умови договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13 суди попередніх інстанцій визначили суму пені, яка підлягала стягненню з ТОВ «ІДЕК-2006».

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення не містять мотивування своїх висновків щодо розміру стягнутих штрафних санкцій та періоду їх нарахування спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваних судових рішень.

Так, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача пені у загальному розмірі 1 437 994,69 грн, позивач надав розрахунки, з яких вбачається, що вони здійснені позивачем на суму боргу по кожному додатку до договору поставки від 08.08.2017 №258/18/13 окремо із зазначенням періодів нарахування та із урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат за поставлений товар.

З огляду на вимоги ст. 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

З`ясовуючи обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені по кожному додатку до договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 окремо, судами попередніх інстанцій встановлено, що такі розрахунки здійснено позивачем неправильно, з порушенням порядку нарахування, без урахуванням ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», тому здійснивши власний перерахунок пені по кожному додатку до договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13 окремо, суди визначили, що задоволенню підлягає пеня у розмірі 1 437 442,49 грн. При цьому суди вказали загальний період, за який нараховується пеня.

Наведені аргументи ТОВ «ІДЕК-2006» щодо періодів нарахування штрафних санкцій, у т. ч. після закінчення строку дії договору поставки від 08.08.2017 № 258/18/13, виходять за межі підстав та випадків, які зазначені у касаційній скарзі та на підставах яких відкрито касаційне провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги ТОВ «ІДЕК-2006» про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, Касаційний господарський суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, вважає, що постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 та рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019 в частині задоволених позовних вимог прийняті з додержанням норм процесуального та матеріального права, а відтак підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 918/535/19 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІДЕК-2006» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІДЕК-2006» в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 та рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019 у справі №918/535/19 залишити без змін.

4. Поновити виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 23.10.2019 у справі № 918/535/19.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: І. С. Міщенко

В. Г. Суховий