УХВАЛА

02 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 924/895/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Лисенка В. О. (адвокат),

відповідача - не з`явилися,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.01.2020 (суддя Смаровоз М. В.) і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 (головуючий - Пономаренко Є. Ю., судді Дідиченко М. А., Руденко М. А.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства ?Південно-західні тепломережі?

про стягнення 2027586,57 грн пені, 619058,99 грн 3% річних, 2149255,45 грн інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", Компанія, Постачальник) звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Комунального підприємства ?Південно-західні тепломережі? (далі - КП ?Південно-західні тепломережі?, Підприємство) про стягнення з відповідача 2027586,57 грн пені, 2149255,45 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 619058,99 грн, посилаючись на положення статей 509, 526, 530, 549, 611, 612, 625, 655, 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і статей 174, 175, 193, 216, 218, 230, 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням Підприємством зобов`язань у частині своєчасної оплати природного газу на загальну суму 116047401,50 грн, поставленого позивачем за договором постачання природного газу від 12.09.2016 № 2395/1617-ТЕ-34 (далі - договір № 2395/1617-ТЕ-34).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.01.2020, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з КП ?Південно-західні тепломережі? на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 2149255,45 грн інфляційних втрат, 1013793,28 грн пені та 3% річних у сумі 619058,99 грн. Клопотання Підприємства про зменшення розміру штрафних санкцій задоволено та зменшено розмір заявленої позивачем пені на 50 %.

Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 3, 204, 526, 530, 549, 551, 625, 627, 655, 692 ЦК України, статей 193, 233 ГК України і статей 73, 74, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на доведеність факту порушення відповідачем строків оплати поставленого природного газу та правомірне нарахування позивачем пені згідно з пунктом 8.2 договору № 2395/1617-ТЕ-34. При цьому, зважаючи на: погашення Підприємством основного боргу за договором № 5227/1617-ТЕ-29; важкий фінансовий стан відповідача як комунального підприємства, створеного для задоволення потреб споживачів, яке постачає теплову енергію за тарифами нижче її собівартості; прострочення відповідачем оплати зумовлено несвоєчасними розрахунками кінцевих споживачів, оскільки отриманий природний газ використовується Підприємством виключно для виробництва теплової енергії для надання населенню послуг з опалення та постачання гарячої води; порушення відповідачем зобов`язання не завдало збитків Постачальнику; оптимальний баланс інтересів сторін, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягуваної пені на 50 %.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду і постановою апеляційної інстанції, 20.03.2020 АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення скасувати у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 1013793,29 грн пені та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 12.02.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.01.2020 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 у справі № 924/895/19 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 02.06.2020 о 15:30.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування норм права (статті 551 ЦК України і статті 233 ГК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 924/895/19 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16).

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно зі статтею 233 ГК України, на неоднакове застосування якої апеляційним судом посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норм права (статті 233 ГК України і частини 3 статті 551 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, оскільки підстави позовів у зазначеній справі та справі № 924/895/19 і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи № 924/895/19, під час розгляду якої суди надали оцінку обставинам неналежного виконання Підприємством зобов`язань за договором № 2395/1617-ТЕ-34, який за своєю правовою природою є правочином постачання природного газу відповідачу виключно з метою виробництва ним теплової енергії для надання населенню послуг з опалення та постачання гарячої води, у справі № 908/1453/14 суди досліджували обставини невиконання комунальним підприємством зобов`язань за договором постачання електричної енергії, кредитором за якими було Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго", тобто у правовідносинах споживання активної електричної енергії, які є предметом окремого правового регулювання, а не у сфері регулювання відносин на ринку природного газу, що не заперечується скаржником у поданій касаційній скарзі.

Натомість вміщені у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 924/895/19 висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для зменшення розміру стягуваної пені на 50 % ґрунтуються на врахуванні таких фактичних обставин: 1) відсутність у Підприємства основного боргу за договором № 2395/1617-ТЕ-34; 2) важкий фінансовий стан відповідача як комунального підприємства, створеного для задоволення потреб споживачів, яке постачає теплову енергію за тарифами нижче її собівартості; 3) прострочення відповідачем оплати зумовлено несвоєчасними розрахунками кінцевих споживачів, оскільки отриманий природний газ використовується Підприємством виключно для виробництва теплової енергії для надання населенню послуг з опалення та постачання гарячої води; порушення виконання зобов`язання не завдало збитків Постачальнику; 4) позивач не довів завдання йому внаслідок прострочення виконання Підприємством зобов`язань за договором № 2395/1617-ТЕ-34.

Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 924/895/19 касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14 та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 924/895/19.

З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.01.2020 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 у справі № 924/895/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.01.2020 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2020 у справі № 924/895/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

К. М. Пільков