УХВАЛА

26 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 920/836/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Грузицька І. В.,

за участю представників:

позивача - Кучменко С. В.,

відповідачів - Мазнєвої С. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Іскра"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 (судді: Владимиренко С. В. - головуючий, Ходаківська І. П., Демидова А. М.) і рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2019 (суддя Спиридонова Н. О.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агронта"

до Приватного акціонерного товариства "Іскра" та Приватного акціонерного товариства "Іскра Плюс",

про стягнення 1 548 248,33 грн,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агронта" (далі - ТОВ "Агронта") звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Іскра" (далі - ПрАТ "Іскра") і Приватного акціонерного товариства "Іскра Плюс" (далі - ПрАТ "Іскра Плюс") про стягнення з відповідачів 1 113 134,40 грн заборгованості, 124 480,94 грн пені, 242 663,30 грн інфляційних втрат і 67 969,69 грн - 3 % річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ "Агронта" наголосило, що ПрАТ "Іскра", отримавши товар згідно з договором поставки мінеральних добрив від 23.05.2016 № АГРОНТА-І/2016-05-23 (далі - договір від 23.05.2016) його не оплатило; на вимогу позивача від 14.04.2017 щодо сплати вартості мінеральних добрив ПрАТ "Іскра" не відреагувало; під час розгляду справи № 920/364/17 Господарський суд Сумської області встановив, зокрема, факт невиконання ПрАТ "Іскра" зобов`язань за договором від 23.05.2016 щодо оплати вартості отриманих мінеральних добрив, а також те, що заборгованість ПрАТ "Іскра" у сумі 1 113 134,40 грн перед ТОВ "Агронта" за розподільчим балансом була передана до ПрАТ "Іскра Плюс", яке виділено з ПрАТ "Іскра" відповідно до рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПрАТ "Іскра", оформленого протоколом від 28.07.2016 № 28/07/2016 33А. Позивач акцентував, що неодноразово направляв ПрАТ "Іскра Плюс" вимоги про сплату заборгованості, які це товариство залишило без задоволення. Оскільки ні основний, ні субсидіарний боржники не сплатили заборгованості за договором від 23.05.2016, позивач звернувся із позовом до суду про стягнення із субсидіарного боржника - ПрАТ "Іскра" та основного боржника - ПрАТ "Іскра Плюс" спірної заборгованості, а також пені, інфляційних втрат і 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.02.2019 (суддя Спиридонова Н. О.) у позові відмовлено.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідно до передавального акта від 27.12.2016 і додатку 7 до нього сторони погодили поточні зобов`язання перед ТОВ "Агронта", однак не зазначили номер і дату договору, за яким виникла заборгованість, тобто немає підстав вважати, що до ПрАТ "Іскра Плюс" перейшли зобов`язання зі сплати заборгованості саме за договором від 23.05.2016. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ПрАТ "Іскра" залишається основним боржником перед ТОВ "Агронта" у спірних правовідносинах, і наголосив, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права та інтересу не відповідає передбаченим у законі способам звернення за захистом до суду.

Суд апеляційної інстанції розглядав справу неодноразово.

За результатами нового розгляду справи згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 (судді: Владимиренко С. В. - головуючий, Ходаківська І. П., Демидова А. М.) рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2019 скасовано повністю та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "Іскра" як субсидіарного боржника на користь ТОВ "Агронта" 1 113 134,40 грн основного боргу, 124 480,94 грн пені, 242 663,30 грн інфляційних втрат, 67 969,69 грн - 3 % річних, 11 611,87 витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 17 417,80 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, і судовий збір за перегляд касаційної скарги в сумі 23 223,74 грн. У задоволенні позовних вимог до ПрАТ "Іскра Плюс" відмовлено повністю.

Суд апеляційної інстанції урахував обставини, встановлені судом у справі № 920/364/17 (постанова Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018), зокрема наявність непогашеної простроченої заборгованості за поставлений товар за договором від 23.05.2016, яку за розподільчим балансом було передано ПрАТ "Іскра Плюс", утвореному шляхом виділу із ПрАТ "Іскра" згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ПрАТ "Іскра", оформлених протоколом від 28.07.2016 № 28/07/201633А, і зазначив, що за змістом частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний господарський суд установив, що позивач не одержав ні відповіді, ні задоволення пред`явлених ним ПрАТ "Іскра Плюс" - основному боржникові - вимог щодо погашення спірної заборгованості, переданої ПрАТ "Іскра Плюс" на підставі розподільчого балансу під час виділу із ПрАТ "Іскра". Суд акцентував неможливість солідарного (одночасного) стягнення заборгованості з основного боржника та особи, яка має субсидіарну відповідальність, та урахувавши, зокрема, положення частини 2 статті 619 Цивільного кодексу України, дійшов висновку, що позивач у цьому випадку набув право вимоги у повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність - ПрАТ "Іскра".

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначив, що розмір пені, належної до стягнення, є більшим, ніж просить стягнути позивач, однак, оскільки суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, апеляційний господарський суд задовольнив позов у частині стягнення пені, нарахованої позивачем за період із 18.10.2016 по 20.04.2017 у сумі 124 480,94 грн, а також визнав арифметично правильним нарахування і стягнення на користь позивача 242 663,30 грн інфляційних втрат, 67 969,69 грн - 3 % річних.

Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у цій справі, оскільки, як установив суд, підстави позовних вимог у справі № 920/836/18 і справі № 920/364/17 є різними. Суд апеляційної інстанції також акцентував, що Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції від 09.07.2019 у цій справі та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, послався на обставини, встановлені у справі № 920/364/17 (постанова Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018), які відповідно до положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України під час розгляду справи не підлягають доказуванню при розгляді справи № 920/836/18, в якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких установлено ці обставини.

ПрАТ "Іскра", не погоджуючись із рішенням і постановою у справі, подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2019, постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 і закрити провадження у цій справі.

ПрАТ "Іскра" зазначає, що касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки апеляційний господарський суд не застосував висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 13.11.2019 у справі № 914/111/19, що, на думку скаржника, призвело до неправильного застосування апеляційним господарським судом положень пунктів 2, 3 частини 1 статті 175, пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України щодо закриття провадження у справі.

Від ТОВ "Агронта" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач акцентує необґрунтованість наведених у касаційній скарзі доводів і правомірність висновків суду апеляційної інстанції, викладених у постанові у справі; звертає увагу на відмінність підстав позовів у справах № 920/836/18 і № 920/364/17 та наголошує різність фактичних обставин у справах № 920/836/18 та № 914/111/19, на постанову Верховного Суду в якій в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається скаржник у касаційній скарзі.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

У пункті 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 26.02.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України у редакції від 08.02.2020.

Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020) у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Згідно з ухвалами Верховного Суду від 24.03.2020, від 17.04.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Іскра" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 і рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2019 у справі № 920/836/18, призначено розгляд справи у судовому засіданні; визначено дату розгляду касаційної скарги - 26.05.2020.

Відкриваючи касаційне провадження, суд касаційної інстанції виходив, зокрема із того, що скаржник обґрунтував наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 914/111/19.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження у справі № 920/836/18 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що наведений у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" охоплює не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.

Вислови "законний" і "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми і судова практика мають бути застосовані таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п. 24, серія A, №32, і "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який положення статті 6 Конвенції застосовуються до апеляційних і касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також необхідно брати до уваги норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній із 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

При цьому як судові рішення у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, необхідно розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Як уже зазначалося, ПрАТ "Іскра", обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, послалося на неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної у справі постанови висновку щодо застосування норми права (зокрема пункту 2 частини 1 статті 175, пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України щодо закриття провадження у справі) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 914/111/19.

Проте колегія суддів відхиляє такі помилкові доводи скаржника, оскільки правовідносини у зазначеній справі та у справі № 920/836/18 не є подібними.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку із виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Перелік підстав закриття провадження у справі, наведений у статті 231 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини 1 статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною 2 статті 175 цього Кодексу.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Предметом касаційного перегляду у справі № 914/111/19 є ухвала суду першої інстанції (залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції) про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду справи № 914/111/19 господарські суди, з висновками яких погодився і Верховний Суд у постанові від 13.11.2019, установили, що фактично позов у справі № 914/111/19 було подано за наявності такого, що набрало законної сили, рішення суду у справі № 922/1579/16, спір в якій виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у справі № 914/111/19, що є підставою для закриття провадження у справі згідно з пунктом 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас переглядаючи в апеляційному порядку справу № 920/836/18, суд апеляційної інстанції надав оцінку аргументам відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі, відхилив їх, навівши мотиви такого відхилення, дослідив і проаналізував предмети та підстави позовів, суб`єктний склад сторін у справі № 920/836/18 та у справі № 920/364/17, установив, що підстави позовних вимог в обох цих справах є різними, тому правових підстав для закриття провадження у справі із наведених відповідачем мотивів у цьому випадку немає.

Отже, висновки судів у справі № 914/111/19 стосуються випадку, коли предмети, підстави позовів і суб`єктний склад сторін у двох різних справах є тотожними, що не є подібним правовідносинам у справі № 920/836/18, в якій, як уже зазначалося, суд апеляційної інстанції встановив (а також підтверджують матеріали справи) відмінність підстав позовів у двох господарських справах.

Щодо посилань скаржника, викладених в обґрунтування підстав касаційного оскарження, на неправильне застосування апеляційним господарським судом також положень пункту 3 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, про що зазначено в абзаці 5 касаційної скарги ПрАТ "Іскра", колегія суддів зазначає, що предметом касаційного перегляду у справі № 914/111/19 була ухвала місцевого господарського суду (залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції) про закриття провадження у справі саме на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України; посилань на положення пункту 3 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 914/111/19 немає.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який послався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, що не є подібними до правовідносин у справі № 920/836/18.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Іскра" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 і рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2019 у справі № 920/836/18.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Іскра" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 у справі № 920/836/18 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак