ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 910/17261/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник, відповідач)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 (головуючий - суддя Буравльов С.І., судді: Андрієнко В.В., Сітайло Л.Г.),

у справі №910/17261/19

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - Банк, позивач),

до ОСОБА_1

про звернення стягнення на предмет іпотеки.

1. Історія та обставини справи

1.1. Банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

1.1.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.09.2007 Акціонерним комерційним банком "Київ", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екобуд" укладено кредитний договір № 76/07.

1.1.2. 18.09.2007 для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12.09.2007 №76/07 Акціонерним комерційним банком "Київ", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екобуд" укладено іпотечний договір майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. та зареєстрований за № 371д.

1.1.3. Відповідно до пункту 2.1 іпотечного договору від 18.09.2007 на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку майнові права на отримання у власність нерухомості, яка будується, а саме майнові права на квартири загальною площею 5914,73 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, Святошинський район, вулиця Ірпінська 69-Б. Після завершення будівництва та отримання правовстановлюючих документів предметом іпотеки будуть квартири, майнові права на які за цим договором є предметом іпотеки.

1.1.4. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , майнові права на яку знаходиться в іпотеці ПАТ АБ "Укргазбанк", зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 10.07.2012.

1.1.5. У зв`язку з непогашеною заборгованістю ТОВ "Екобуд" перед Банком за кредитним договором від 12.09.2007 № 76/07 та враховуючи, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки та на яке можливе звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, введено в експлуатацію, Банк звернувся до суду з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, шляхом її продажу на прилюдних торгах.

1.1.6. Позивач вважає, що цей спір підвідомчий Господарському суду міста Києва, оскільки майно, на яке заявлено звернення стягнення, виступає забезпеченням за договорами, укладеними між юридичними особами.

1.2. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 Банку відмовлено у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

1.2.1. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, місцевий суд дійшов висновку про те, що цей спір не відноситься до юрисдикції господарських судів та за ним може бути пред`явлений цивільний позов до відповідного суду загальної юрисдикції, оскільки відповідачем за даним позовом є фізична особа, яка не є ні стороною іпотечного договору від 18.09.2007, ні акціонером кредитора, боржника або поручителя.

1.3. Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, Банк оскаржив її в суді апеляційної інстанції.

2. Короткий зміст постанови апеляційного господарського суду

2.1. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.12.2019, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи касаційної скарги:

4.1. Апеляційний господарський суд:

4.1.1. дійшов помилкового висновку, що справа №910/17261/19 підпадає під юрисдикцію господарських судів, чим порушив норми статтей 20 та 175 ГПК України. Також, з урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду (постанова від 13.03.2018 у справі № 415/2542/15-ц) щодо застосування частини першої статті 20 ГПК України та статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, за відсутності чіткого врегулювання питання юрисдикційності про відповідальність сторони акцесорного зобов`язання, у разі звернення кредитодавця за основним зобов`язанням до поручителя такі справи мають розглядатися з урахуванням суб`єктного складу сторін. Суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не врахував цієї позиції Верховного Суду та залишив поза увагою той факт, що відповідачем у справі є фізична особа, яка не є ані стороною кредитного договору, ані стороною договору іпотеки, ані акціонером кредитора чи боржника та не є поручителем, а є лише власником квартири, набутої у встановленому законом порядку для проживання в ній;

4.1.2. безпідставно послався на правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №910/9362/19, від 02.10.2018 у справі № 910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі № 904/2526/18, оскільки такі висновки суду надані щодо застосування інших норм права та у справах, в яких предмет, підстави позову, склад учасників, зміст позовних вимог є іншими, ніж у цій справі;

4.1.3. неправильно застосував положення статей 190, 575, 576, 583 Цивільного кодексу України та статей 5, 11, 17, 23 Закону України "Про іпотеку". Суд апеляційної інстанції не врахував, що на час укладення договору іпотеки майнові права не могли бути предметом іпотеки з огляду на вищевказані норми права. Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-290цс16, від 23.03.2016 у справі № 6-289цс16; у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 523/1137/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 523/13452/15-ц, від 07.08.2019 у справі № 523/7001/16-ц, від 19.0.2020 у справі № 761/22265/17.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу Банк заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду - без змін.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.2. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

7.1. Предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції від 03.03.2020, якою скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.12.2019 про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України.

7.2. Переглянувши судове рішення у касаційному порядку на підставі встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи, враховуючи визначені ГПК України межі перегляду, суд касаційної інстанції виходить з такого.

7.3. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16.

7.4. Верховний Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїх постановах висновки щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, а тому відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

7.5. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №415/2542/15-ц (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі в обґрунтування того, що суд апеляційної інстанції не врахував викладену у ній правову позицію) Велика Палата врахувала, що позов до боржника та поручителів стосовно стягнення заборгованості за кредитним договором був поданий на підставі процесуальних норм, які діяли до 15 грудня 2017 року. З огляду на те, що ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) не містив обмежень щодо розгляду спору з вказаними предметом і суб`єктним складом за правилами цивільного судочинства, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за позовом кредитора-юридичної особи до боржника-юридичної особи та поручителів-фізичних осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Як убачається зі змісту постанови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020, Банк звернувся до суду з позовом у грудні 2019 року.

Відтак Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13.03.2018 у справі № 415/2542/15-ц, оскільки, правовідносини у справі, на які посилається скаржник, не є подібними до тих, що склалися між сторонами цього спору.

7.6. Також Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №910/9362/19, від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18, з огляду на таке.

Так, у постанові від 20.11.2019 у справі №910/9362/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що справи у спорах за позовом юридичної особи про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації на прилюдних торгах, новим власником якого після юридичної особи є фізична особа (новий іпотекодавець), розглядаються у порядку ГПК України. До юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Водночас посилання суду першої інстанції на те, що відповідачка як власниця спірного майна, яка не є фізичною особою - підприємцем та не є стороною ані основного кредитного договору, ані іпотечного договору, що, за позицією суду, унеможливлює розгляд спору за правилами господарського судочинства, визнано Великою Палатою Верховного Суду помилковим.

Аналогічного висновку щодо належності до юрисдикції господарських судів спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 02.10.2018 року у справі № 910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18.

Враховуючи викладене, а також предмет, підстави позову, склад учасників, зміст позовних вимог справи, що розглядається, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки останній переглянув ухвалу суду першої інстанції, враховуючи правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №910/9362/19, від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18, а відтак доводи касаційної скарги у цій частині спростовуються наведеним.

7.7. Що ж до доводів касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 190, 575, 576, 583 Цивільного кодексу України та статей 5, 11, 17, 23 Закону України "Про іпотеку", то Верховний Суд зазначає, що предметом касаційного перегляду є виключно питання підсудності справи, що розглядається. Питання щодо застосування тих чи інших норм матеріального права вирішуватиметься судами першої та апеляційної інстанцій під час прийняття рішень по суті спору.

7.8. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

7.9. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд касаційної інстанції враховує також висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", де суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

7.10. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Звертаючись з касаційною скаргою, ОСОБА_1 не спростувала наведених висновків суду апеляційної інстанції та не довела неправильного застосування ним норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення.

8.2. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

9. Судові витрати

9.1. Понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 317 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 у справі №910/17261/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко