РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.06.2020Справа № 910/3736/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Благодійного фонду "Дитяча лікарня майбутнього"

до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 36 003,71 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Благодійний фонд «Дитяча лікарня майбутнього» звернулась до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 36 003,71 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неповерненням відповідачем 1 коштів у розмірі 30 201,36 грн., стягнутих на підставі постанови відповідача 1 про стягнення виконавчого збору від 30.06.2017 у виконавчому провадженні № 54070874, на підставі якої постановою від 19.10.2017 відкрито виконавче провадження № 5495623, незаконність яких встановлена ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 у справі № 910/3805/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2020 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

24.03.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшли заяви позивача про усунення недоліків, відповідно до яких, позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 13.03.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2020 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачам строк для подання відзивів на позовну заяву, а позивачу - для подання відповідей на відзиви.

З метою повідомлення відповідачів про розгляд справи судом та про їх право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 26.03.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідачів, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримана представниками відповідачів 02.04.2020, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 410 та № 402.

28.04.2020 представником відповідача 1 подано клопотання про долучення банківської виписки про перерахування коштів у розмірі 30 535,37 грн., які є предметом спору.

13.05.2020 на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього». Суд не приймає до розгляду зазначені письмові пояснення у зв`язку з тим, що вони непідписані уповноваженою особою з використанням електронного цифрового підпису, який прирівнюється до власноручного підпису, враховуючи ст. ст. 6, 170 ГПК України.

20.05.2020 представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач 2 заперечуючи проти позову, зазначає, що кошти у розмірі 36 003,71 грн. мають бути повернуті з рахунків, на які вони були зараховані та перераховані саме відповідачем 1, оскільки відповідач 2 не уособлює Державний бюджет України та безпідставно має процесуальний статус відповідача.

Відповідач 1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач 1 не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 910/3805/16 первісний позов задоволено частково та стягнуто з Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМТ+» 2 078 553 грн. 06 коп. - основного боргу, 14 272 грн. 27 коп. - пені, 44 932 грн. 77 коп. - 3% річних, 545 317 грн. 01 коп. - інфляційних втрат, 40 246 грн. 13 коп. - судового збору, в іншій частині в задоволенні первісного позову відмовлено; в задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

02.12.2016 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ № 910/3805/16.

06.06.2017 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач 1) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 54070874 з виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/3805/16 від 02.12.2016.

29.06.2017 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушиним Андрієм Миколайовичем у ВП № 54070874 встановлено, що до відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу, з огляду на що державний виконавець керуючись п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» постановив виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 02.12.16. № 910/3805/16 повернути стягувачу.

30.06.2017 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушиним Андрієм Миколайовичем прийнято постанову ВП № 54070874 про стягнення з боржника (Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього») виконавчого збору в сумі 272332,12 грн. на підставі ст. ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

19.10.2017 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушиним Андрієм Миколайовичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 54956234 з примусового виконання постанови № 54070874 від 30.06.2017 про стягнення з Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього» 272 332,12 грн. виконавчого збору.

Згідно з платіжними вимогами № ДВ/20 від 18.01.2018 у виконавчому провадженні № 54956234 з позивача на користь Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві стягнуто 30 201,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 задоволено повністю скаргу Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього», визнано неправомірним рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушина Андрія Миколайовича, оформленого у вигляді постанови про стягнення виконавчого збору від 30.06.17. у виконавчому провадженні № 54070874, визнано неправомірним рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушина Андрія Миколайовича, оформленого у вигляді постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.10.17. у виконавчому провадженні № 54956234, зобов`язано посадову особу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві - начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Бахрушин Андрій Миколайович, усунути допущені порушення (поновити порушене право заявника) шляхом скасування оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору від 30.06.17. у виконавчому провадженні № 54070874 та про відкриття виконавчого провадження від 19.10.17 у виконавчому провадженні № 54956234.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 у справі № 910/3805/16 повернуто скаржнику з доданими до неї документами.

За результатами розгляду звернення Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього» Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Листом № 8057/2.3-18 від 31.05.2018 повідомило позивача про винесення державним виконавцем 29.05.2018 постанови про скасування постанови про стягнення виконавчого збору № 54070874 від 30.06.2017 та постанови про відкриття виконавчого провадження № 5495624 від 19.10.2017 та знято арешти з коштів з майна боржника за вказаними виконавчими провадженням, а також про винесення 29.05.2018 повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання.

12.02.2020 позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із Вимогою про повернення стягнутих у виконавчому провадженні № 54956234 коштів в розмірі 30 201,36 грн. та сплату нарахованих інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 5 591,38 грн., яка отримання відділом 21.02.2020.

Оскільки стягнуті у виконавчому провадженні № 54956234 кошти в розмірі 30 201,36 грн. позивачу не повернуто, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з Державного бюджету України грошові кошти у розмірі 30 201,36 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 3 804,95 грн. та 3% річних в розмірі 1 906,40 грн. за період 23.01.2018 по 29.02.2020.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Статтею 321 Цивільного кодексу України закріплено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Приписами ст. ст. 11, 202 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Виходячи з системного аналізу зазначеної норми, суд дійшов висновку, що зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої; 2) відсутність для цього правових підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Згідно з платіжними вимогами № ДВ/20 від 18.01.2018 у виконавчому провадженні № 54956234 з позивача на користь Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві стягнуто 30 201,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 задоволено повністю скаргу Благодійного фонду «Дитяча лікарня майбутнього», визнано неправомірним рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушина Андрія Миколайовича, оформленого у вигляді постанови про стягнення виконавчого збору від 30.06.17. у виконавчому провадженні № 54070874, визнано неправомірним рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушина Андрія Миколайовича, оформленого у вигляді постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.10.17. у виконавчому провадженні № 54956234, зобов`язано посадову особу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві - начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Бахрушин Андрій Миколайович, усунути допущені порушення (поновити порушене право заявника) шляхом скасування оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору від 30.06.17. у виконавчому провадженні № 54070874 та про відкриття виконавчого провадження від 19.10.17 у виконавчому провадженні № 54956234.

Таким чином, мало місце втручання державної виконавчої служби у мирне володіння майном - грошовими коштами Благодійного фонду "Дитяча лікарня майбутнього".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 й із огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства.

У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України, "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції" та "Кушоглу проти Болгарії").

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, Європейський суд з прав людини вказує, що втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном має забезпечувати "справедливий баланс", пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти, які не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, втручання у мирне володіння майном Благодійного фонду "Дитяча лікарня майбутнього" виражене у стягненні коштів на виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 30.06.2017 у виконавчому провадженні № 54070874, на підставі якої винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.10.20 у виконавчому провадженні № 54956234, які визнано неправомірними ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 у справі № 910/3805/16, а отже державною виконавчою службою було позбавлено позивача права на користування його коштами у розмірі 30 201,36 грн. без наявності на те правових підстав.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що 21.02.2019 означені кошти бути повернуті відповідачем 1, в свою чергу з позовом позивач звернувся до суду 12.03.2020, тобто після повернення відповідачем 1 коштів.

Водночас, статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення позивача з боку відповідачів, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, оскільки 21.02.2019 кошти у розмірі 30 201,36 грн. з вимогою про стягнення яких звернувся позивач, бути повернуті відповідачем 1, а з позовом позивач звернувся до суду 12.03.2020, тобто після повернення відповідачем 1 коштів, вимога про стягнення 30 201,36 грн. є необґрунтованою з огляду на відсутність порушеного права позивача в цій частині станом на дату звернення з позовом до суду.

В свою чергу, щодо вимог про стягнення 3%річних в розмірі 1 906,40 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3 804,95 грн.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, від 01.10.2014 № 6-113цс14, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18, Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17 та Верховного суду від 18.03.2020 у справі № 760/6938/16-ц.

Водночас, нормами ст. 530 ЦК України, закріплено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2020 позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із Вимогою про повернення стягнутих у виконавчому провадженні № 54956234 коштів в розмірі 30 201,36 грн. та сплату нарахованих інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 5 591,38 грн., яка отримання відділом 21.02.2020.

Таким чином, позивач звернувся до відповідача 1 із Вимогою про повернення стягнутих у виконавчому провадженні № 54956234 коштів в розмірі 30 201,36 грн. після фактичного повернення коштів відповідачем 1 позивачу, а отже вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 01.06.2020

Суддя О.А. Грєхова