ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/166/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвій Л.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особа-підприємця Васильєва Сергія Олексійовича, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця Каламайка Дмитра Юрійовича, м. Харків 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство "Український інститут інтелектуальної власності" (Укрпатент), м. Київ
про визнання недійсним свідоцтво на знак для товарів і послуг
за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - Каламайка Д.Ю. (особисто), відповідно витягу з ЄДР;

представника 3-ї особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Васильєв Сергій Олексійович, м. Харків звернувся до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним свідоцтво на знак товарів і послуг №НОМЕР_1 від 25.09.19р. зареєстрованого за Каламайко Дмитром Юрійовичем .

Ухвалою суду від 22.01.20р. позовну заяву Фізичної особи-підприємця Васильєва Сергія Олексійовича, м. Харків - залишено без руху. Надано позивачеві строк десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви , а саме надати до суду докази направлення на адресу відповідача позовної заяви з додатками (ОПИС ВКЛАДЕННЯ).

30.01.20р. позивач надав суду докази направлення відповідачу позовної заяви.

Ухвалою суду від 03.02.20р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на "19" лютого 2020 р. о 12:00 год.

Ухвалою суду від 19.02.20р. залучено Державне підприємство "Український інститут інтелектуальної власності" (Укрпатент) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів по 03.05.20р. Підготовче засідання відкладено на "09" квітня 2020 р. об 11:00 год.

Ухвалою суду від 09.04.20р. закрито підготовче провадження по справі №922/166/20. Призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на "28" квітня 2020 р. о 14:00 год. На виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" продовжено строк розгляду справи по суті на строк дії карантину.

Ухвалою суду від 28.04.20р. судове засідання відкладено на "12" травня 2020 р. о 12:30 год.

Ухвалою суду від 28.04.20р. судове засідання відкладено на "26" травня 2020 р. о 12:30 год.

Представник позивача в судове засідання 26.05.2020 року не з`явився, про розгляд справи повідомлявся своєчасно та належним чином, у поданих поясненнях від 22.05.2020 просив суд справу розглядати у відсутність позивача.

Відповідач у судовому засіданні 26.05.2020 року проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що одним з принципів судочинства є свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Позивач у позовній заяві вказує про те, що він є фізичною особою підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність, яка, зокрема, пов`язана з торгівлею комп`ютерами та комп`ютерним устаткуванням.

Так, починаючи з 2015 року у мережі Інтернет для здійснення підприємницької діяльності, позивачем було зареєстровано веб-сайт: 775.соm.ua. Вказана обставина є загальновідомою та знаходиться у загальному публічному доступі. Зазначений веб-сайт було розроблено та зареєстровано з метою подальшого здійснення господарської діяльності як суб`єкта підприємницької діяльності.

При цьому, позивачем наголошено, що саме ним було розроблено оригінальний логотип 775.соm.ua., зображення якого подано позивачем до матеріалів справи, який дав змогу для значного кола осіб та клієнтам однозначно ідентифікувати і вирізняти мої магазини серед інших.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що з метою надання пропозиції населенню міста Харків щодо можливості отримання від позивача відповідних товарів і послуг від імені "775.соm.ua." за допомогою реклами, позивачем на протязі вказаного вище періоду та по теперішній час укладалися відповідні Договори про надання рекламних послуг та Договори про виготовлення рекламних матеріалів в межах території міста Харкова.

Таким чином, позивачем вказано, що останнім були здійснені дії щодо рекламування вказаного знака.

При цьому, позивачем наголошено про те, що на зображеннях (позначеннях) рекламних щитів містився оригінальний логотип 775.соm.ua. та який використовувався позивачем під час здійснення підприємницької діяльності починаючи із 2015 року.

Позивачем у позові вказано, що із тексту укладених Договорів про надання позивачу рекламних послуг та про виготовлення рекламних матеріалів в межах території міста Харкова вбачається, що сторонами при укладанні та виконанні вказаних Договорів було також погоджено зображення товарного знаку: 775.соm.ua.

При цьому, позивачем зауважено, що за період починаючи з 2015 року товарний знак (позначення): "775" привернув значну увагу та викликав інтерес у населення, вказаний товарний знак передав споживачам інформацію про вид діяльності на ринку надання позивачем, як суб`єкта підприємницької діяльності послуг пов`язаних із комп`ютерною технікою, як наслідок - магазини з відповідною назвою "775.соm.ua.", яка використовується позивачем починаючи з 2015 року, і на даний час користуються великим попитом у величезної кількості клієнтів та є загальновідомою у мешканців міста Харкова.

Додатково позивачем зазначено про те, що згідно з Договорами оренди та Договорами суборенди (копії вказаних договорів поданою додатком до позову), адреси розташування магазинів із позначенням (зображеннями логотипу): 775.соm.ua. також повідомлялися за допомогою реклами на зображеннях рекламних щитів.

Однак, наприкінці жовтня 2019 року із мережі Інтернет позивач дізнався про реєстрацію 25.09.2019 спірного свідоцтва на знак № НОМЕР_1 за відповідачем - Каламайко Дмитром Юрійовичем та володіння виключно ним правами на знак для товарів і послуг "775", зображення якого міститься у матеріалах справи.

Вказане зображення (позначення) є повністю тотожнім із зображенням (позначенням), яке позивачем неодноразово використовувалося протягом значного часу та по теперішній час під час здійснення підприємницької діяльності.

При цьому, на дату подання відповідачем заявки на знак для товарів і послуг 13.12.2018, позивач протягом тривалого часу (починаючи з 2015 року) використовував в Україні позначення (зображення) "775" для інформування широкого кола осіб про свою господарську діяльність, як безпосередню здійснювану як суб`єкт підприємницької діяльності, так і здійснювану на основі взаємодії з іншими суб`єктами підприємницької діяльності, пов`язану із наданням послуг, пов`язаних з комп`ютерною технікою.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що таке використання товарного знаку є незаконним та таким, що порушує права позивача. Більш того, назва "775" дає змогу однозначно ідентифікувати і вирізняти об`єкт від інших та слугує засобом індивідуалізації конкретного найменування магазину, який має своє конкретне цільове призначення та знаходиться за конкретною адресою.

Таким чином, позивачем наголошено, що вказане зображення (позначення): "775" належить саме позивачу, як власнику починаючи з 2015 року, оскільки було набуте позивачем раніше, ніж права Каламайко Дмитром Юрійовичем на знак для товарів та послуг за № НОМЕР_1 та вважає, що відповідач своїми діями порушив право позивача на використання фірмового найменування "775" шляхом подання заявки на реєстрацію відповідного знаку для товарів та послуг.

Враховуючи вищенаведене, позивачем наголошено, що відповідач порушив права позивача у зв`язку з реєстрацію спірного знаку для товарів та послуг, надавши йому правову охорону, тоді, як відповідач не може одержати правову охорону за вимогами чинного законодавства, оскільки вказане фірмове найменування використовується позивачем починаючи з 2015 року.

Відповідач, заперечуючи проти позову посилається на те, що ним дотримано порядок реєстрації спірного свідоцтва на знак № НОМЕР_1, тому за останнім правомірно третьою особою зареєстровано право володіння правами на знак для товарів і послуг "775".

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами (ч. 2 ст. 154 ГК України).

Частиною 1 ст.418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч.3 ст.418 Цивільного кодексу України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч.1 ст.155 Господарського кодексу України та ч.1 ст.420 Цивільного кодексу України, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом (ч.1 ст.157 Господарського кодексу України).

Згідно п. 4 ст. 1 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", знак - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів (ст. 492 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 494 Цивільного кодексу України, набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом. Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку, яка має міжнародну реєстрацію або визнана в установленому законом порядку добре відомою, не вимагає засвідчення свідоцтвом.

Згідно ст. 495 Цивільного кодексу України, майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є:

1) право на використання торговельної марки;

2) виключне право дозволяти використання торговельної марки;

3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання;

4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Об`єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень. Право власності на знак засвідчується свідоцтвом.

Згідно п. 4 ст. 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Судом здійснено пошук в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг в мережі інтернет за посиланням https://base.uipv.org/searchBul/search.php?dbname=reestrtm, та отримано інформацію щодо наявності зареєстрованого спірного свідоцтва на знак товарів і послуг №НОМЕР_1 від 25.09.2019р.

Статтею 492 Цивільного кодексу України визначено, що торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Згідно зі ст. 154 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з використанням у господарській діяльності та охороною прав інтелектуальної власності, регулюються цим Кодексом та іншими законами. До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Статтею 148 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 155 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 420 Цивільного кодексу України, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

У відповідності до ч. 1 ст. 157 Господарського кодексу України право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 494 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" також встановлено, що набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом, умови та порядок видачі якого встановлюються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 494 Цивільного кодексу України обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.

Приписами п. 4 ст. 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Відповідно до п. 3 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" від 23.12.1993 відповідність знаків умовам їх реєстрації визначається згідно з законодавством, що діяло на дату подання заявки.

На дату подання відповідачем заявки на спірний знак для товарів і послуг (23.05.2017) та на даний час в Україні чинний Закон України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" в редакції Закону України від 9 квітня 2015 року № 317-VIII.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім`я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг.

За приписами п.п. а) п. 1 ст. 19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва на знак товарів і послуг №НОМЕР_1 від 25.09.2019р., зареєстрованого за Каламайко Дмитром Юрійовичем .

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" визначені підстави для відмови в наданні правової охорони. Зокрема, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім`я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг.

При цьому невідповідність зареєстрованого позначення хоча б одній із умов надання правової охорони, встановлених ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", є підставою для визнання відповідного свідоцтва недійсним.

У даному разі, на дату подання відповідачем заявки на реєстрацію оспорюваного знаку для товарів і послуг, у відповідача наявні були підстави для відмови останньому у наданні правової охорони оспорюваному позначенню.

Відповідно до ст. 492 Цивільного кодексу України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів, що виробляються однією особою, від товарів, що виробляються іншими особами.

Водночас, вимогами статті 500 Цивільного кодексу України встановлено, що будь-яка особа, яка до дати подання заявки на торговельну марку або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки в інтересах своєї діяльності добросовісно використала торговельну марку в Україні або здійснила значну і серйозну підготовку для такого використання, має право на безоплатне продовження такого використання або використання, яке передбачалося зазначеною підготовкою (право попереднього користувача).

Право попереднього користувача може передаватися або переходити до іншої особи тільки разом із підприємством чи діловою практикою або з тією частиною підприємства чи ділової практики, в яких було використано торговельну марку або здійснено значну і серйозну підготовку для такого використання.

Таким чином, правова охорона торговельної марки надається не лише у результаті її державної реєстрації та видачі свідоцтва управомоченому суб`єкту. Ряд прав має володілець незареєстрованого позначення, що забезпечуються Цивільним кодексом України шляхом формулювання у положеннях ст. 500 права попереднього користувача.

Проте, якщо у результаті державної реєстрації заявник одержує весь обсяг майнових прав на торговельну марку, визначених у ст. 495 ЦК України, то попередній користувач, після реєстрації іншою особою його позначення як торговельної марки, зберігає лише право на її подальше використання.

Право попереднього користувача є обмеженням прав власника свідоцтва, сформульованих у ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг".

Зокрема, виключне право власника свідоцтва забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстрований знак також не поширюється на: здійснення будь-якого права, що виникло до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки; використання знака для товару, введеного під цим знаком в цивільний оборот власником свідоцтва чи за його згодою, за умови, що власник свідоцтва не має вагомих підстав забороняти таке використання у зв`язку з подальшим продажем товару, зокрема у разі зміни або погіршення стану товару після введення його в цивільний оборот; використання кваліфікованого зазначення походження товару, що охороняється відповідно до Закону України "Про охорону прав на зазначення походження товарів"; некомерційне використання знака; усі форми повідомлення новин і коментарів новин; добросовісне застосування ними своїх імен чи адрес.

При цьому, чинне законодавство не містить будь-яких обмежень стосовно суб`єкта права попереднього користувача, наявність якого, в свою чергу, виключає необхідність отримання дозволу на використання відповідної торговельної марки від власника свідоцтва та унеможливлює заборону власником свідоцтва цій особі вчиняти дії, які охоплюються правом попереднього користувача.

Питання про наявність значної та серйозної підготовки до використання особою торговельної марки на підставі поданих нею документів не потребує спеціальних знань і є питанням права, а не питанням факту

Попередній користувач має право на безоплатне продовження використання торговельної марки або використання, яке передбачалося зазначеною підготовкою, але позбавлений право заборонити її використання іншою особою та надавати чи передавати іншим особам права на таку торговельну марку.

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" встановлено, що неправомірним є використання імені, комерційного (фірмового) найменування, торговельної марки (знака для товарів і послуг), рекламних матеріалів, оформлення упаковки товарів і періодичних видань, інших позначень без дозволу (згоди) суб`єкта господарювання, який раніше почав використовувати їх або схожі на них позначення у господарській діяльності, що призвело чи може призвести до змішування з діяльністю цього суб`єкта господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 489 ЦК України право інтелектуальної власності на комерційне найменування є чинним з моменту першого використання цього найменування і охороняється без обов`язкового подання заявки на нього чи його реєстрації і незалежно від того, є чи не є комерційне найменування частиною торговельної марки.

Цивільний кодекс України містить лише єдиний виняток із даного правила, визначений у ч. 2 ст. 489 ЦК України. Право попереднього користувача може передаватися або переходити до іншої особи тільки разом із підприємством чи діловою практикою, яких було використано незареєстровану марку. Відчуження права попереднього користувача також можливо лише з частиною підприємства чи ділової практики, в яких було використано торговельну марку або здійснено значну і серйозну підготовку для такого використання. У разі виникнення спору значимість та серйозність підготовки до використання незареєстрованої торговельної марки для підтвердження наявності права переднього користувача, необхідно буде доводити у судовому порядку на підставі всього масиву наявних доказів.

Відповідно до вимог статті 499 Цивільного кодексу України, права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом.

У разі визнання свідоцтва недійсним повністю чи частково правова охорона торговельної марки вважається такою, що не набрала чинності, а отже використання марки з моменту реєстрації до моменту визнання свідоцтва недійсним є незаконним.

Підставами для визнання свідоцтва відповідно до ст. 19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" недійсним є:

а) невідповідність зареєстрованого знака умовам надання правової охорони;

б) наявність у свідоцтві елементів зображення знака та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці;

в) видача свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

У даному разі, використання товарного знаку відповідачем є таким, що порушує права позивача, за захистом яких останній звернувся до господарського суду; вказаний товарний знак набутий позивачем раніше, ніж права Каламайко Дмитром Юрійовичем на знак для товарів та послуг за № НОМЕР_1 від 25.09.2019; позивачем здійснені дії щодо рекламування вказаного товарного знаку "775", що підтверджується наявними у матеріалах справи Договорами про надання рекламних послуг та Договорами про виготовлення рекламних матеріалів в межах території міста Харкова, з яких убачається, що на зображеннях (позначеннях) рекламних щитів містився оригінальний логотип 775.соm.ua. та який використовувався позивачем під час здійснення підприємницької діяльності.

З підстав наведеного, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що оригінальний логотип 775.соm.ua. дає змогу однозначно ідентифікувати і вирізняти об`єкт від інших та слугує засобом індивідуалізації конкретного найменування магазину, який має своє конкретне цільове призначення та знаходиться за конкретною адресою.

Як зазначено судом вище, у відповідності до підпунктів "а", "в" ч. 1 ст. 19 Закону про Знаки, свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: а) невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони; в) видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

Таким чином, визнання свідоцтва недійсним здійснюється у судовому порядку.

Свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки.

Згідно з пунктом 2.3 Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2002 № 10 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2002 за № 64/6352, у процесі ведення реєстру до нього вносяться, зокрема, відомості щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково. Підставою для внесення відомостей до реєстру відповідно до приписів названих положень є, зокрема, рішення судових органів.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 129 ГПК України. Судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11,148, 418, 420, 494, 495, 492, 489-500 Цивільного кодексу України; ст.ст. 154, 155, 157 Господарського кодексу України; ст. 1, 5, 6, 16, 19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг"; ст. 4 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"; ст.ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 73, 74, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним свідоцтво на знак товарів і послуг №НОМЕР_1 від 25.09.19р. зареєстрованого за Каламайко Дмитром Юрійовичем ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Каламайка Дмитра Юрійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи - підприємця Васильєва Сергія Олексійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) - 2102,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, або до суду першої інстанції відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

У відповідності до ч. 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строк апеляційного оскарження продовжено на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено та підписано 04.06.20р.

Суддя Л.В. Шарко