РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.05.2020Справа № 910/17889/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІНАДІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНЛАЙН БІСТРО ТРЕВЕЛ СОЛЮШНЗ"

про визнання окремого пункту договору недійсним

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники:

від позивача: Матвєєв С.Л. за довіреністю б/н від 30.10.2019

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІНАДІС" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОНЛАЙН БІСТРО ТРЕВЕЛ СОЛЮШНЗ" (відповідач) про визнання пункту 1.4 Договору постачання програмної продукції виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label від 25.09.2018 року (далі - Договір) недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що зазначений пункт Договору суперечить меті, правовій природі Договору та умовам Додаткової угоди № 1 до Договору щодо технічної підтримки поставленої програмної продукції, згідно яких відповідач здійснює забезпечення безперебійного функціонування програмної продукції та відновлення роботи програмної продукції після технічних збоїв, також позивач стверджує, що зазначений пункт Договору суперечить ст. 268 Господарського кодексу України та ст. 673 Цивільного кодексу України.

Безпосередньо у позовній заяві позивачем заявлено клопотання про об`єднання справи № 910/16472/19 за позовом про розірвання договору та відшкодування збитків, поданим позивачем 21.11.2019, із справою за позовом про визнання окремого пункту договору недійсним в одне провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІНАДІС" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

02.01.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви про визнання окремого пункту договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2020 № 910/17889/19 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання у справі на 03.02.2020 о 11:00 год.

24.01.2020 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

31.01.2020 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли заперечення проти клопотання про об`єднання справ в одне провадження.

31.01.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

У підготовче засідання, призначене на 03.02.2020, з`явився представник позивача. Представник відповідача у підготовче засідання 03.02.2020 не з`явився.

Суд долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву та заперечення проти клопотання про об`єднання справ в одне провадження, подані відповідачем 24.01.2020 та 31.01.2020 через відділ діловодства суду.

Суд розглянув та задовольнив клопотання представника відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, подане 31.01.2020 через відділ діловодства суду.

У підготовчому засіданні представник позивача підтримав клопотання про об`єднання справи № 910/16472/19 за позовом про розірвання договору та відшкодування збитків, поданим позивачем 21.11.2019, із справою за позовом про визнання окремого пункту договору недійсним в одне провадження, заявлене у позовній заяві.

Суд відхилив клопотання позивача про об`єднання справ в одне провадження, оскільки за даними діловодства суду у справі № 910/16472/19 розпочато підготовче засідання. Крім того, відсутні достатні підстави для об`єднання справ № 910/16472/19 та № 910/17889/19 в одне провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2020 № 910/16472/19 відкладено підготовче засідання у справі на 17.02.2020 о 09:40 год.

04.02.2020 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає відзив відповідача необґрунтованим та безпідставним, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У підготовче засідання, призначене на 17.02.2020, з`явився представник позивача. Представник відповідача у підготовче засідання 17.02.2020 не з`явився.

Суд долучив до матеріалів справи відповідь на відзив, подану позивачем 04.02.2020 через відділ діловодства суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2020 суд продовжив строк підготовчого провадження за ініціативою суду на тридцять днів та відклав підготовче засідання у справі на 16.03.2020 о 14:00 год.

У підготовче засідання, призначене на 16.03.2020, з`явився представник позивача. Представник відповідача у підготовче засідання 16.03.2020 не з`явився.

У підготовчому засіданні 16.03.2020 представник позивача зазначив, що повідомив всі обставини справи, які йому відомі, та надав всі докази, на які він посилається у позові.

У підготовчому засіданні, призначеному на 16.03.2020, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.04.2020 о 10:00 год.

27.04.2020 розгляд справи № 910/17889/19 не здійснювався з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 (зі змінами), з урахуванням Указу Президента України №87/2020 від 13.03.2020 щодо введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами внесеними постановою КМУ від 04.05.2020), прийнято рішення про послаблення карантину з 11.05.2020, зокрема, дозволено роботу адвокатів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 призначено судове засідання на 18.05.2020 о 11:20 год.

У судове засідання, призначене на 18.05.2020, з`явився представник позивача. Представник відповідача у судове засідання 18.05.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судовому засіданні 18.05.2020 судом здійснювався розгляд справи по суті, під час якого судом було заслухано вступне слово позивача.

Стислий виклад позиції сторін.

Позивач стверджує про наявність підстав для визнання п. 1.4.Договору недійсним, оскільки він суперечить меті, правовій природі Договору та умовам Додаткової угоди № 1 до Договору щодо технічної підтримки поставленої програмної продукції, згідно яких відповідач здійснює забезпечення безперебійного функціонування програмної продукції та відновлення роботи програмної продукції після технічних збоїв.

Позивач зазначив, що під час користування програмною продукцією виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label, поставленою відповідачем за Договором, виникли технічні збої та помилки, які не дають змоги позивачу користуватись цією програмною продукцією за призначенням.

Про зазначені збої та помилки в роботі програмної продукції позивач повідомляв відповідача в листуванні електронною поштою, однак відповідач відповіді не надав, недоліки у роботі програмної продукції не усунув.

В подальшому позивач відмовився від прийняття технічної підтримки та підписання будь-яких актів здачі-приймання технічної підтримки за весь період користування програмною продукцією, надіславши відповідачу відповідну відмову разом з претензією від 05.09.2019 з вимогою скласти протокол щодо необхідності усунення недоліків зі сторони відповідача та надати його на розгляд позивачу, а також усунути всі технічні збої та помилки в роботі програмної продукції та забезпечити її належне функціонування.

Через бездіяльність відповідача позивач направив позивачу повторну претензію від 26.09.2019 з вимогою розірвати Договір, підписавши додаткову угоду по розірвання в редакції позивача, а також повернути позивачу грошові кошти в розмірі 242651,49 грн за поставку програмної продукції, 79416,00 грн за технічну підтримку програмної продукції та 16545,00 грн за технічне налаштування програмної продукції, відповідь на претензію до позивача не надходила.

Також позивач стверджує, що п. 1.4 Договору суперечить ст. 268 Господарського кодексу України та 673 Цивільного кодексу України, що відповідно до ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього пункту Договору недійсним.

Відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі як такі, що не відповідають положенням чинного законодавства і фактичним обставинам справи, не спрямовані на ефективний захист прав і законних інтересів позивача, не підтверджені належними і допустимими доказам. Відповідач вважає, що:

- оспорюваний п. 1.4 Договору жодним чином не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і повною мірою відповідає іншим вимогам дійсності правочину (ст. 203 ЦК України);

- оспорюваний п. 1.4 Договору жодним чином не порушує прав позивача, а натомість є результатом осмиленого вільного волевиявлення позивача, спрямованого на настання зрозумілих йому і бажаних ним правових наслідків, оскільки позивач придбав програмну продукцію після попереднього тримісячного безкоштовного її тестового використання, був обізнаний у її споживчих властивостях і повністю розрахувався за неї;

- обраний позивачем спосіб захисту не відповідає завданням господарська судочинства (ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України), не спрямований на ефективний захист навіть гіпотетично порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів позивача;

- позовні вимоги фактично ґрунтуються на безпідставному, не підтвердженому належними і допустимими доказами твердженні позивача про неналежну якість поставленої йому програмної продукції за Договором, що не є підставою для визнання частини Договору недійсною;

- позивач не позбавлений права і технічних можливостей користуватися поставленою йому програмною продукцією, власну неспроможність освоїти складний програмки інструмент позивач сприймає як недолік системи;

- позивач не поніс жодних збитків від укладення Договору в розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України та ч. 2 ст. 224 ГК України.

Відповідно відзиву на позовну заяву відповідач визнає такі обставини: укладення між сторонами Договору, поставку позивачу програмної продукції на умовах та в порядку, визначених Договором, відповідно до Специфікації (Додаток № 1 до Договору); здійснення позивачем відповідно до умов Договору розрахунків з відповідачем за постачання програмної продукції (242651,49 грн), за налаштування веб-сайту 16545,00 грн), за послуги з технічної підтримки (79416,00 грн).

Відповідно відзиву на позовну заяву відповідач заперечує проти твердження позивача про те, що п. 1.4 Договору не відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України з посиланням на ст. 268 ГК України та ст. 673 ЦК України. Разом з цим, відповідач стверджує, що якість поставленої ним програмної продукції відповідає умовам Договору, система придатна для мети її використання, а вимоги до її якості однозначно визначені п. 1.4 Договору.

Крім того, позовні вимоги ґрунтуються на твердженні позивача про нібито неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором, тоді як невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, у такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших, передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

У судовому засіданні 18.05.2020 судом здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів. Представник позивача виступив з промовою (заключним словом).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 18.05.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

ВСТАНОВИВ:

25.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОНЛАЙН БІСТРО ТРЕВЕЛ СОЛЮШНЗ" (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІНАДІС" (покупець, позивач) укладений Договір постачання програмної продукції виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник (відповідач) приймає на себе зобов`язання поставити покупцеві (позивачу) на умовах та у порядку, що визначені Договором, програмну продукцію з переліку, який розміщений у мережі Інтернет за адресою: https//www.multireisen.com. (далі - програмна продукція).

Згідно з п. 1.3 Договору поставка програмної продукції здійснюється в електронному вигляді за допомогою мережі Інтернет з ресурсу наданого виробником (MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH, зареєстроване відповідно до законодавства Федеративної Республіки Німеччини, реєстраційний номер 151730 , адреса 14057 , м. Берлін, вул. Кайзердамм, 97) відповідно до умов Специфікації та після надходження на розрахунковий рахунок постачальника коштів в оплату програмної продукції, що постачається, та може включати: передачу програмної продукції, логіна та пароля доступу до програмної продукції, інструкції зі встановлення. Передача програмної продукції покупцю здійснюється виробником шляхом встановлення програмної оболочки (інтерфейсу) на ресурсах хостінг-сервісу, наданого покупцем.

Пунктом 1.4 Договору визначено, що програмна продукція надається покупцю (позивачу) на умовах "як є" (принцип "AS IS") і постачальник (відповідач) відмовляється від усіх інших гарантій і підтверджень, явних умов, тих що маються на увазі, обов`язкових або інших, в тому числі без обмеження, будь-які гарантії чи умови комерційної вигоди, товарної якості, або придатності для конкретної мети, або ті, що випливають з угоди чи звичаїв торгівлі. Зокрема, постачальник не гарантує і не заявляє, що програмна продукція буде працювати без збоїв і помилок або що дефекти в програмному забезпеченні можуть бути виправлені або будуть виправлені.

Відповідно до п. 1.5. Договору програмна продукція, що постачається, надає змогу використовувати модель співпраці виробника, яка використовується при впровадженні послуг через multireisen.com. Така співпраця передбачає право покупця використовувати можливості програмної продукції виробника в сфері туристичних послуг під власним брендом (торговою маркою), в тому числі реєстрацію власного доменного імені з доступом та використанням програмної продукції виробника, розміщення в веб-інтерфейсі такої програмної продукції власних логотипів/брендів, контактних даних та оформлення дизайну веб-сторінки. У наведеному пункті також визначено, що за допомогою програмної продукції, що постачається, можуть надаватись послуги бронювання і продажу авіаквитків, проживання в готелях, трансфери, прокат автомобілів, туристичні пакети, заходи, круїзи і будь-які інші туристичні послуги, що надаються учасником партнерської програми White Label . Покупець за програмою White Label має змогу видавати ваучери на квитки, проживання в готелях, трансфери, прокат автомобілів, туристичні пакети, заходи, круїзи і будь-які інші туристичні послуги, зарезервовані за допомогою програмної продукції, що постачається.

Згідно п. 6.1 Договору цей Договір набирає чинності з дня підписання його сторонами та діє безстроково, до дня його розірвання.

25.09.2018 сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, згідно з пунктом 2 якої, з метою надання покупцю технічної підтримки поставленої йому програмної продукції, сторони домовились узгодити порядок та умови надання такої підтримки в цій додатковій угоді. Зокрема, відповідно до п. 6 Додаткової угоди № 1 до Договору узгоджено, що послуги з технічної підтримки програмного забезпечення включають в себе: - усні та письмові консультації покупця; - забезпечення безперебійного функціонування програмної продукції; - відновлення роботи програмної продукції після технічних збоїв.

Сторони визнають, що на виконання умов Договору постачальником (відповідачем) поставлено програмну продукцію виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label, а покупцем (позивачем) сплачено 242651,49 грн за постачання програмної продукції (платіжні доручення № 18651 від 28.09.2018, № 20155 від 21.11.2018), 79416,00 грн за надання послуг з технічної підтримки (платіжне доручення № 15653 від 28.09.2018) та 16545,00 грн за надання послуг з технічного налаштування веб-сайту (платіжне доручення № 18652 від 28.09.2018.

Натомість, як стверджує позивач, під час користування програмною продукцією виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label, поставленою відповідачем за Договором, виникли технічні збої та помилки, які не дають змоги позивачу користуватись цією програмною продукцією за призначенням.

Неякісне функціонування програмної продукції, на твердження позивача, полягає у такому:

- при користуванні програмною продукцією випливають помилки в HTML (295 помилки);

- низька швидкість загрузки сайту /для відвідувачів з мобільних телефонів;

- низька швидкість відображення всього вмісту контенту;

- низький індекс швидкості;

- сервер не витримує навантаження при відвідуванні сайту великої кількості потенційних покупців туристичного продукту;

- контентна частина в адаптивній версії значно ширше області екрана або блоки, що містять інформацію про туристичні послуги закривають один одного, що не дає змогу відвідувачу сайту обрати необхідну йому туристичну послугу та унеможливлює купівлю-продаж туристичного продукту;

- низька швидкість сайту для декстоп;

- при пошуку готель+авто+авіа результатом є пошук лише авіа;

- при пошуку турпакету до моменту оплати програма надає тільки пошук авіа;

- якщо програмна продукція видає помилку, вона не працює при переключенні вкладок та ін.

Позивач зазначив, що про зазначені збої та помилки в роботі програмної продукції повідомляв відповідача в листуванні електронною поштою, надіславши файл-звіт з кабінету analytics.google.com, однак відповідач не усунув недоліки в роботі програмної продукції.

Через бездіяльність відповідача щодо усунення недоліків у роботі програмної продукції позивач направив позивачу, зокрема, претензію (повторну) від 26.09.2019 з вимогою розірвати Договір, а також повернути позивачу грошові кошти, сплачені ним за поставку програмної продукції, за технічну підтримку програмної продукції та за технічне налаштування програмної продукції, втім відповідь на претензію не отримав.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ст. 13 Конституції України).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес" як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, за змістом ст. 4 ГПК України до господарського суду має право звернутися кожна особа (визначена частиною 2 наведеної статті), яка вважає, що її право чи законний інтерес у справах, віднесених до юрисдикції господарського суду, порушено, не визнано або оспорюється. Тобто, в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її права та законні інтереси потребують захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відтак, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачено нормою матеріального права або договором.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва про визнання недійсними пункту 1.4 Договору.

При зверненні з даним позовом до суду позивач обрав спосіб захисту, визначений законом.

Враховуючи вищенаведене, доводи відповідача стосовно того, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає завданням господарська судочинства (ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України), не спрямований на ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів позивача, судом відхиляються як безпідставні.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним пункту 1.4 Договору позивач вказав на те, що зазначений пункт Договору суперечить меті, правовій природі Договору та умовам Додаткової угоди № 1 до Договору щодо технічної підтримки поставленої програмної продукції, згідно яких відповідач здійснює забезпечення безперебійного функціонування програмної продукції та відновлення роботи програмної продукції після технічних збоїв. Позивач також вважає, що зазначений пункт Договору суперечить ст. 268 Господарського кодексу України та ст. 673 Цивільного кодексу України.

Отже, встановлення судом наявності або відсутності зазначених позивачем обставин належить до предмету доказування у даній справі.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Аналіз умов Договору постачання програмної продукції виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label від 25.09.2018 (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 25.09.2018 до Договору, укладеної сторонами з метою надання технічної підтримки поставленої програмної продукції) свідчить про те, що вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить в собі елементи договору поставки та договору про надання послуг.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1). Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення (ч. 2).

Згідно з ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1). До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2)

Відповідно до ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу (ч. 1). У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується (ч. 2).

Згідно з ст. 268 ГК України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів (ч. 1). У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості (ч. 3).

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У пункті 3 частини 1 статті 3, статті 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення договору, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 ГК України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 2 наведеної статті ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Аналогічні приписи містить частина 1 статті 638 ЦК України.

Під час укладення Договору сторони в порядку ст. 180 ГК України та ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Підписавши Договір, позивач погодився з метою його укладення та встановленими умовами.

Проте, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним пункт 1.4 Договору, згідно якого програмна продукція надається покупцю (позивачу) на умовах "як є" (принцип "AS IS") і постачальник (відповідач) відмовляється від усіх інших гарантій і підтверджень, явних умов, тих що маються на увазі, обов`язкових або інших, в тому числі без обмеження, будь-які гарантії чи умови комерційної вигоди, товарної якості, або придатності для конкретної мети, або ті, що випливають з угоди чи звичаїв торгівлі. Зокрема, постачальник не гарантує і не заявляє, що програмна продукція буде працювати без збоїв і помилок або що дефекти в програмному забезпеченні можуть бути виправлені або будуть виправлені.

Позивач стверджує, що зазначений пункт Договору суперечить меті, правовій природі Договору та умовам Додаткової угоди № 1 до Договору щодо технічної підтримки поставленої програмної продукції, згідно яких відповідач здійснює забезпечення безперебійного функціонування програмної продукції та відновлення роботи програмної продукції після технічних збоїв.

В обгрунтування таких тверджень позивач фактично посилається на технічні збої та помилки в роботі поставленої відповідачем програмної продукції та неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Додатковою угодою № 1 до Договору щодо технічної підтримки поставленої програмної продукції, забезпечення безперебійного функціонування програмної продукції та відновлення роботи програмної продукції після технічних збоїв.

Проте, як встановлено судом, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 76, 77 ГПК України як наведених ним у позовній заяві технічних збоїв та помилок у роботі програмної продукції, так і причинно-наслідкового зв`язку між такими технічними збоями і помилками та якістю поставленої йому відповідачем програмної продукції.

Щодо неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, то невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним, у такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших, передбачених законом наслідків, а не визнання правочину (частини правочину) недійсним.

Позивач стверджує, що оспорюваний пункт 1.4 Договору не встановлює жодних якісних показників, яким повинна відповідати програмна продукція, та навпаки встановлює право (можливість) покупця поставити неякісну продукцію, яка буде працювати із технічними збоями та помилками, за які постачальник не несе жодної відповідальності.

Проте, такі твердження відхиляються судом як безпідставні, оскільки керуючись принципом свободи договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України), сторони уклали Договір, визначивши його умови (в тому числі пункт 1.4) з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, тоді як належні та допустимі докази протилежного позивачем суду не надані та в матеріалах справи відсутні.

Судом досліджено, що у п. 1.4 Договору сторони визначили вимоги до якості програмної продукції, що надається покупцю, таким чином: "програмна продукція надається покупцю (позивачу) на умовах "як є" (принцип "AS IS")". Крім того, з метою надання покупцю технічної підтримки поставленої йому програмної продукції, сторони домовились узгодити порядок та умови надання такої підтримки у Додатковій угоді № 1 до Договору від 25.09.2018.

Матеріалами справи підтверджується та наразі не заперечується позивачем, що протягом трьох місяців до укладення Договору, з дозволу і за сприяння відповідача, позивач безкоштовно в тестовому режимі користувався системою MULTIREISEN White Label, а відтак був обізнаним про споживчі властивості цієї системи, мав уявлення про якісні і кількісні характеристики програмної продукції MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label. В подальшому, позивачем був укладений Договір постачання програмної продукції виробника MULTIREISEN DEUTSCHLAND MRD GMBH в межах програми White Label від 25.09.2018 та здійснено повний розрахунок за програмну продукцію, поставлену відповідачем за Договором. Наведене, в свою чергу, свідчить, що укладення Договору (включно з п. 1.4) є результатом осмисленого вільного волевиявлення позивача, спрямованого на настання зрозумілих йому і бажаних ним правових наслідків.

Враховуючи наведене, суд критично оцінює зазначення позивача про те, що при здійсненні переговорів щодо укладання Договору саме відповідачем був запропонований проект договору в редакції відповідача і саме підписанням Додаткової угоди № 1 відповідач запевнив позивача щодо безперебійного, якісного функціонування програмної продукції. Твердження позивача, що в зазначених діях відповідача прослідковується умисний намір поставити неякісну програмну продукцію, отримати грошові кошти та зняти із себе відповідальність, посилаючись на пункт 1.4 Договору, судом відхиляються як необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому суд звертає увагу на загальний порядок укладення господарських договорів, визначений статтею 181 ГК України. Зокрема, приписами частини 4 цієї статті встановлено, що у разі заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний термін надсилає другій стороні два примірника протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Проте, матеріали справи не містять відомостей про наявність заперечень позивача щодо оспорюваного пункту 1.4 Договору при укладенні цього Договору, а відповідно відомостей про укладення Договору з протоколом узгодження розбіжностей.

Позивач також стверджує, що оспорюваний пункт 1.4 Договору суперечить ст. 268 Господарського кодексу України та ст. 673 Цивільного кодексу України.

Проте, встановлені судом фактичні обставини справи та аналіз змісту пункту 1.4 Договору не свідчать, що цей пункт Договору суперечить приписам ст. 268 Господарського кодексу України та ст. 673 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним пункту 1.4 Договору не доведено суду належними та допустимими доказами, що зазначений пункт Договору суперечить меті, правовій природі Договору та умовам Додаткової угоди № 1 до Договору, ст. 268 Господарського кодексу України, ст. 673 Цивільного кодексу України, а рівно, наявності підстав, визначених ст. 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваного пункту Договору недійсним, у зв`язку чим позовні вимоги ТОВ "ДІНАДІС" до ТОВ "ОНЛАЙН БІСТРО ТРЕВЕЛ СОЛЮШНЗ" про визнання недійсним пункту 1.4 Договору задоволенню не підлягають.

Стосовно розподілу судових витрат.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що орієнтовний розмір судових витрат становить 1921,00 грн (судовий збір).

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в позові повністю та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням пункту 4 Розділу X "Прикінцеві положення", підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 25.05.2020

Суддя Гумега О.В.