ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2020 р. Справа№ 927/955/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Король Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунального підприємства "Прилукитепловодопостачання" Прилуцької міської ради Чернігівської області

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.02.2020

(повний текст рішення складено 12.02.2020)

у справі № 927/955/19 (суддя Шморгун В.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Прилукитепловодопостачання" Прилуцької міської ради Чернігівської області

про стягнення 7 732 435,76 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явились,

від відповідача: не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до КП "Прилукитепловодопостачання" Прилуцької міської ради Чернігівської області про стягнення 7 732 435,76 грн., у тому числі 5 729 653,51 грн. основного боргу, 592 772,54 грн. пені, 425 341,81 грн. 3% річних та 984 667,90 грн. інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем природного газу відповідно до укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 5025/1718-ТЕ-39 від 05.09.2017.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.02.2020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України закрито провадження у справі в частині стягнення 5 729 653,51 грн. основного боргу за поставлений природний газ; позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 591 469,79 грн. пені, 184 791,01 грн. 3% річних, 529 706,28 грн. інфляційних втрат та 19 589,51 грн. витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

Перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, враховуючи встановлений судом факт несвоєчасної оплати відповідачем природного газу поставленого у жовтні 2017 року вересні 2018 року, суд визнав правомірними та обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат за перерахунком суду. Місцевий господарський суд також виходив з неправомірності нарахувань на суму коштів, що були сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002.

Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення до 10%, відповідно до ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України розміру пені, визнавши його необґрунтованим та непідтвердженим належними доказами.

Не погодившись з рішенням, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального, зокрема ст.ст. 549 - 552, 599, 625 ЦК України, та процесуального (ч. 2 ст. 11, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 236, 238 ГПК України) права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних в розмірі 240 312,49 грн. та інфляційних втрат в розмірі 454 961,62 грн.; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги щодо стягнення 3% річних в розмірі 240 312,49 грн. та інфляційних втрат в розмірі 454 961,62 грн. - задовольнити; судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 643,67 грн. за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача по справі.

За твердженням ПАТ "НАК "Нафтогаз України", висновки суду про безпідставність стягнення 3% річних, нарахованих на суми коштів, перерахованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 є такими, що не відповідають нормам законодавства та висновкам Верховного Суду.

Також, на думку ПАТ "НАК "Нафтогаз України", безпідставним є висновок суду про те, що наслідком підписання спільних протокольних рішень відповідно до постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання є зміна порядку і строку проведення розрахунків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.02.2020 у справі № 927/955/19, розгляд справи призначено на 19.05.2020, доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Не погодившись з рішенням, КП "Прилукитепловодопостачання" також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на нез`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків встановленим обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відхилення клопотання щодо зменшення розміру пені та прийняти нове рішення, яким клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 10% задовольнити. КП "Прилукитепловодопостачання" посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 920/432/19 та від 30.01.2020 у справі № 904/221/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП "Прилукитепловодопостачання" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.02.2020 у справі № 927/955/19, розгляд апеляційної скарги КП "Прилукитепловодопостачання" призначено спільно з апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" 19.05.2020, доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Представники сторін в судове засідання не з`явились, клопотання за їх участю не заявляли, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Беручи до уваги, що ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 та від 07.04.2020 доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті і від позивача не надходило клопотання про розгляд апеляційної скарги в присутності його представника, а також те, що згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутні представника скаржника за наявними у справі доказами.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 05.09.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та КП "Прилукитепловодопостачання" (споживач) укладено договір постачання природного газу № 5025/1718-ТЕ-39, на умовах якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

У п. 2.1 договору та додаткових угодах № 2 від 03.04.2018, № 3 від 06.06.2018, № 4 від 02.08.2018, № 5 від 05.09.2018 до договору сторони узгодили обсяги газу, що мають бути поставлені з 01.10.2017 по 30.09.2018, а саме: природний газ орієнтовним обсягом до 9615 тис. куб. м, у тому числі за місяцями (тис. куб. м): жовтень - 700, листопад 1300, грудень - 1600, січень - 1900, лютий - 1550, березень - 1300, квітень - 400, травень - 225, червень - 180, липень - 180, серпень - 140, вересень - 140.

За умовами п. 5.2 договору ціна за 1000 куб. м газу на дату укладання договору становить 4 942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн.

Згідно із п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 15.01.2018 до договору, яка діє з 01.01.2018, п. 6.1 договору викладено у такій редакції: сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, не змінює строків та умов розрахунку за цим договором.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить 5 років (п. 10.3 договору).

Як встановлено місцевим господарським судом та не оспорюється сторонами, на виконання умов договору позивач у жовтні 2017 року - вересні 2018 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 52 139 554,91 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.10.2017 на суму 3 519 081,56 грн. (за жовтень 2017 року), від 30.11.2017 на суму 7 420 893,36 грн. (за листопад 2017 року), від 31.12.2017 на суму 7 850 189,09 грн. (за грудень 2017 року), від 31.01.2018 на суму 10 414 411,02 грн. (за січень 2018 року), від 28.02.2018 на суму 9 218 949,13 грн. (за лютий 2018 року), від 31.03.2018 на суму 9 215 954,28 грн. (за березень 2018 року), від 30.04.2018 на суму 1 433 763,16 грн. (за квітень 2018 року), від 31.05.2018 на суму 851 813,00 грн. (за травень 2018 року), від 30.06.2018 на суму 517 522,28 грн. (за червень 2018 року), від 31.07.2018 на суму 581 007,22 грн. (за липень 2018 року), від 31.08.2018 на суму 574 086,44 грн. (за серпень 2018 року), від 30.09.2018 на суму 541 884,37 грн. (за вересень 2018 року).

Отже, відповідно до умов п. 6.1 договору відповідач за поставлений природний газ у жовтні 2017 року повинен був розрахуватись з позивачем до 27.11.2017, у листопаді 2017 року - до 26.12.2017, у грудні 2017 року - до 25.01.2018, у січні 2018 року - до 26.02.2018, у лютому 2018 року - до 26.03.2018, у березні 2018 року - до 25.04.2018, у квітні 2018 року - до 25.05.2018, у травні 2018 року - 25.06.2018, у червні 2018 року - 25.07.2018, у липні 2018 року - до 27.08.2018, у серпні 2018 року - до 25.09.2018, у вересні 2018 року - до 25.10.2018.

Відповідач частково розрахувався за отриманий у жовтні 2017 року - вересні 2018 року природний газ на загальну суму 46 409 901,40 грн., з яких 35 126 116,36 грн. були перераховані відповідно до постанов Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 та № 256 від 04.03.2002, а саме: 20.12.2017 - 343 543,89 грн. (на підставі Спільного протокольного рішення), 26.12.2017 - 4 521 480,64 грн., 28.02.2018 - 4 715 860,61 грн., 26.03.2018 - 2 049 250,00 грн., 25.04.2018 - 13 386 100,00 грн., 24.05.2018 - 2 279 662,61 грн., 27.06.2018 - 324 194,46 грн., 26.07.2018 - 446 755,34 грн., 28.08.2018 - 416 725,00 грн., 26.09.2018 - 422 325,50 грн., 25.10.2018 - 316 018,31 грн., 27.11.2018 - 700 000,00 грн., 26.12.2018 - 1 200 000,00 грн., 28.01.2019 - 4 004 200,00 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за договором постачання природного газу № 5025/1718-ТЕ-39 від 05.09.2017 на момент подання позову до суду становила 5 729 653,51 грн., яка була сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, що визнається сторонами.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 8.2 договору сторони передбачили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20.

У пункті 8.3 договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Додатковою угодою № 1 від 15.01.2018 до договору, викладено пункти 8.2 та 8.3 договору у новій редакції: "У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256."

"Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансовованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256 не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором."

Додаткова угода № 1 від 15.01.2018 діє з 01.01.2018.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 з позивачем проведені розрахунки на суму 34 782 572,47 грн.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-3 ст. 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

З 01.01.2018 механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 (далі по тексту - Порядок № 256).

Отже, з 01.01.2018 розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку № 256.

Згідно з пунктами 2, 4 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8-1 Порядку № 256, кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.

Відповідно до абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку № 256 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі "Призначення платежу" платіжних доручень додатково зазначають": "постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256" та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.

Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.

Тобто, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Виходячи з викладеного, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Аналогічні висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 10.07.2019 у справі № 913/334/18, від 24.09.2019 у справі № 927/894/18, від 13.02.2020 № 917/536/19, від 31.03.2020 № 917/530/19.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення норм постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковими для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності правових підстав для нарахування трьох відсотків на суму коштів, що були сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 з дотриманням встановлених строків.

Суд апеляційної інстанції відхиляє також доводи скаржника, обґрунтовані посиланням на умови договору № 5025/1718-ТЕ-39 від 05.09.2017 (із змінами та доповненнями), щодо помилковості висновку місцевого господарського суду про те, що у зв`язку з підписанням протокольних рішень строки виконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі вказаного договору, змінились.

Так, зі змісту Порядку № 20 від 11.01.2005 вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регуляторного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок № 20 від 11.01.2005.

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Таким чином, підписавши зазначені спільні протокольні рішення, сторони погодили, що відшкодування частини боргу відповідача, здійснюватиметься відповідно до встановленого зазначеними рішеннями порядку. Тобто, сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та в постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18.

Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, позивач погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий ним газ за договором № 5025/1718 від 05.09.2017.

З урахуванням наведеного, посилання скаржника на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 618 ЦК України також є безпідставнм та необґрунтованим.

Перевіривши доводи скаржника, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, враховуючи встановлений судом факт несвоєчасної оплати відповідачем природного газу поставленого у жовтні 2017 року - вересні 2018 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення з відповідача 591 469,79 грн. пені, 184 791,01 грн. 3% річних, 529 706,28 грн. інфляційних втрат.

В частині стягнення з відповідача 1 302,75 пені, 240 550,8 3% річних та 454 961,62 інфляційних втрат місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив в позові, визнавши їх безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі № 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГК України, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Стаття 546 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Звертаючись до суду з клопотанням про зменшення на підставі ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України заявленого позивачем до стягнення розміру пені до 10 %, відповідач послався на існування у населення значної заборгованості з оплати за отриману теплову енергію, яка станом на 10.12.2019 становить 27 184,0 тис. грн.; збитковість підприємства, заборгованість держави щодо компенсації різниці у тарифах, розмір якої становить 27 278,4 тис. грн; сплату більшої частини заборгованості; неспірозмірність заявленого розміру пені з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

В той же час доказів, які підтверджують збиткову господарську діяльність відповідача і реальну неможливість здійснення оплати за поставлений позивачем природний газ у спірний період, відповідач місцевому господарському суду не надав, а інформація щодо дебіторської та кредиторської заборгованості, а також заборгованості в різниці в тарифах станом на 10.12.2019, як встановлено місцевим господарським судом, надана відповідачем односторонньо та не підтверджена відповідними доказами. Листи Головного управління Держсанепідслужби у Чернігівській області від 16.09.2013 № 1138 та Державної екологічної інспекції у Чернігівській області від 13.09.2013 № 05-06/2584 датовані 2013 роком та також не відносяться до періоду, у якому здійснювалось постачання природного газу та періоду, за який нарахована пеня за прострочку оплати. Відповідач також не надав суду доказів та не довів, що заявлена до стягнення сума пені 592 772,54 грн є надмірно великою у порівнянні зі збитками кредитора, виходячи із загальної суми поставки за договором - 52 139 554,91 грн.

Місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача з посиланням на Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, щодо обмеження його права на розпорядження коштами, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та проведення оплат з такого рахунку.

Вказаним Порядком встановлений конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання. Зазначений Порядок не стосується договірних зобов`язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них.

Порядок визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже знаходяться на поточному рахунку зі спеціальним режимом використання, і не впливає на зобов`язання сторін щодо здійснення належної оплати за договором.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норми, закріпленої у ст. 233 ГК України, не знайшли свого підтвердження, оскільки суд в повній мірі з`ясував всі обставини, передбачені зазначеною нормою, зокрема, правильно встановив недоведеність відповідачем обставин для зменшення розміру пені.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог та закриття провадження в частині стягнення суми основного боргу відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційних скарг його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунального підприємства "Прилукитепловодопостачання" Прилуцької міської ради Чернігівської області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.02.2020 у справі № 927/955/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Чернігівської області від 06.02.2020 у справі № 927/955/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/955/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз