УХВАЛА

м. Київ

02.06.2020Справа № 5011-43/4949-2012

За позовом приватного акціонерного товариства "ФАРМАЦЕВТИЧНЕ ПІДПРИЄМСТВО СПРАТЛІ"

до підприємства з іноземними інвестиціями "Інтертехнологія" товариства з обмеженою відповідальністю в особі ліквідатора арбітражного керуючого Щербаня О.М. та акціонерного товариства "Кьоеніг унд Бауер Акціенгезельшафт" (Koenig & Bauer Aktiengesellschaft)

про стягнення 1.308.883, 25 грн. в межах справи № 5011-43/4949-2012

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Блажкевич С.В. - предст. за дов.,

від відповідача 1 Щербань О.М. - ліквідатор,

від відповідача 2 Богаченко П.П. - предст. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення 1.308.883, 25 грн. в межах справи № 5011-43/4949-2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 06.02.2020.

04.02.2020 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву.

06.02.2020 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву.

06.02.2020 суд намісці ухвалив відкласти розгляд справи на 05.03.2020.

25.02.2020 від відповідача 2 надійшла відповідь на відзив відповідача 1.

04.03.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 02.04.2020.

Судове засідання призначене 02.04.2020 не відбулося.

Враховуючи викладене вище, розгляд справи призначено на 02.06.2020.

У судовому засіданні розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Приватне акціонерне товариство "ФАРМАЦЕВТИЧНЕ ПІДПРИЄМСТВО СПРАТЛІ" (далі - Позивач) в поданій позовній заяві просить суд стягнути солідарно з підприємства з іноземними інвестиціями "Інтертехнологія" товариства з обмеженою відповідальністю в особі ліквідатора арбітражного керуючого Щербаня О.М. (далі - Відповідач 1) та акціонерного товариства "Кьоеніг унд Бауер Акціенгезельшафт" (Koenig & Bauer Aktiengesellschaft) (далі - відповідач 2) грошові кошти в розмірі 1.308.883, 25 грн. в якості плати за зберігання майна, а саме: друкарського обладнання: "КВА RAPIDA 74+5+L ALV2 2004" (далі - Друкарська машина) згідно специфікацій та договору зберігання № 03052012/1 від 12.05.2020 року.

Подана позовна заява обґрунтована тим, що12.05.2020 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено Договір відповідального зберігання № 03052012/1 (далі - Договір зберігання), відповідно до якого, позивач зобов`язувався зберігати Друкарську машину, яка належить на праві власності відповідачу 2.

Представники відповідачів надали суду обґрунтовані відзиви на позовну заяву, в яких зазначили про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просили суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою Господарського суду міста Києва від 17.05.2012 року визнано підприємства з іноземними інвестиціями "Інтертехнологія" товариства з обмеженою відповідальністю банкрутом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2013 року замінено ліквідатора боржника на арбітражного керуючого Щербаня О.М.

Як вже зазначалося вище, 12.05.2012 року між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено договір відповідального зберігання з правом користування № /1.

Відповідно до п. 1.1. даного договору зберігання Відповідач 1 передає, а Позивач приймає на відповідальне платне зберігання друкарську машину, а відповідно до п. 1.7. Договору зберігання Відповідач 1 сплачує Позивачу плату за зберігання друкарської машини.

В розділі 3 Договору зберігання, яким визначено обов`язки Відповідача 1, п. 3.1.2. встановлено обов`язок Відповідача оплатити Позивачу вартість зберігання майна, а також відшкодувати понесені збитки і додаткові витрати.

ЦКУ в ч. 1 ст. 509 визначає зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ч. 2 ст. 509 ЦКУ встановлює, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦКУ. Так ст. 11 ЦКУ визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Таким чином, зобов`язання існуюче між Позивачем та Відповідачем 1 має договірний характер, адже виникло на підставі Договору зберігання.

Відповідно до ст. 526 ЦКУ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно з ст. 527 ЦКУ боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 610 порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, виходячи з Договору зберігання та наведених вище положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що зобов`язання щодо сплати за зберігання Друкарської машини мало бути виконане Відповідачем, однак останній не виконав свого обов`язку, а отже саме порушення договірного зобов`язання мало місце в рамках правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем 1.

У своїй позовній заяві Позивач посилається на положення статей 541 та 1190 ЦКУ, як на підставу застосування солідарної відповідальності.

Однак, суд звертає увагу на те, що твердження Позивача не відповідають фактичним обставинам справи та положенням законодавства.

Ст. 541 ЦКУ передбачено, що "солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання".

Також, суд враховує те, що жодним з договорів укладених Відповідачем 2 з будь-якими особами (в тому числі і Договором зберігання) не передбачено відповідальності або обов`язку останнього щодо оплати послуг зі зберігання Друкарської машини Позивачем.

Слід зазначити, що чинне законодавство України також не містить будь-яких положень, які б встановлювали солідарну відповідальність третіх осіб за договорами зберігання укладеними між поклажедавцем та зберігачем.

Тобто, суд наголошує на тому, що в даній справі відсутні будь-які підстави (договірні або законодавчі) для застосування солідарної відповідальності.

Однак, Позивач обґрунтовує наявність солідарного обов`язку Відповідача 2 відшкодувати шкоду спричинену Позивачу невиконанням Відповідача 1 своїх зобов`язань за Договором зберігання положеннями ч. 1 ст. 1190 ЦКУ.

Відповідно до положень чинного ЦКУ, обов`язок відшкодувати будь-яку шкоду та/або збитки може виникати на підставі зобов`язання за договором або в рамках позадоговірних відносин на підставі положень закону. Виходячи з змісту ЦКУ обов`язок солідарного відшкодування шкоди, передбачений ч. 1 ст. 1190, виникає в разі відсутності договірних зобов`язань щодо предмета такого відшкодування.

Доводи суду підтверджується судовою практикою, а також усталеним розумінням співвідношення договірних та позадоговірних зобов`язань.

Так, у Рекомендаціях Президії Вищого господарського суду України №04-5/239 від 29.12.2007 р. господарським судам України "Про внесення змін та доповнень до роз`яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.03.1994 №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди" зазначається, що «при цьому господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України) ( 435-15 ), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Тому помилковими є рішення окремих господарських судів, які при вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням збитків, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням договірних зобов`язань, посилаються на статтю 1166 ЦК України".

Ст. 1166 ЦКУ встановлює "загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду", які в свою чергу відносяться і до випадків застосування ст. 1190 ЦКУ. Таким чином, зазначені норми, по-перше, стосуються випадків саме відшкодування шкоди (а не виконання зобов`язань) та, по-друге, є підставами для такого відшкодування саме при наявності позадоговірних зобов`язань, а отже не можуть бути застосовані у випадку договірного зобов`язання оплатити послуг за Договором зберігання.

Як вбачається з розрахунку Позивача, плата за зберігання Друкарської машини, яка не належить Відповідачу 1 та не увійшла до його ліквідаційної маси, бо є майном відповідача 2 нарахована під час ліквідаційної процедури, оскільки договір зберігання укладено 12.05.2012 року, а 17.05.2012 року Відповідача 1 було визнано банкрутом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції що діяла під час винесення постанови Господарського суду від 17.05.2020 про визнання відповідач 1 банкрутом), поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції що діяла під час винесення постанови Господарського суду від 17.05.2020 про визнання відповідач 1 банкрутом), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Крім того такі ж положення містить і Кодекс України з процедур банкрутства і за яким здійснюється ліквідаційна процедура Відповідача 1.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Кодекс України з процедур банкрутства, з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури:

- господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо;

- строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав;

- у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

- припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута;

- відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю;

- продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом;

- скасовуються арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається;

- припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, члени виконавчого органу (керівник) банкрута звільняються з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.

Отже, суд дійшов висновку, що плата за зберігання нарахована Позивачем Відповідачу 1 є безпідставною, оскільки у Відповідача 1 після винесення постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтування заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Ухвала підлягає оскарженню в порядку та строк розділу ІV ГПК України, та набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 04.06.2020.