ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2020 р. Справа№ 910/11401/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

секретар судового засідання - Нікітенко А.В.

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 ( повний текст рішення складено 22.11.2019)

у справі № 910/11401/19 (суддя - Бондарчук В.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вигода"

про стягнення 49 500,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємць Міндюк Сергій Борисович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 та ухвалити нове рішення про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вигода" на користь Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича грошових коштів в розмірі 49 500,00 грн.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст.ст. 1212, 1214 ЦК України. В разі, якщо б між сторонами було укладено договір оренди приміщень, позивач при зверненні до суду послався саме на норми закону, які регулюють відносини оренди, проте, враховуючи, що між сторонами договору оренди укладено не було, позивач звернувся до суду для захисту своїх порушених прав саме на підставі ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, тобто у зв`язку з фактичним користуванням відповідачем без будь-яких правових підстав нежитловими приміщеннями.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції було застосовано норми матеріального права, які не підлягають застосуванню в даній справі (ст. 283, 284, 286 ГК України, ст. 759 ЦК України) та не застосовано норм матеріального права, які повинні бути застосовані до правовідносин, що склались між учасниками справи (ст.ст. 1212, 1214 ЦК України).

Також, на думку скаржника, судом першої інстанції не звернуто жодної уваги на той факт, що ОСОБА_1 , яка була стороною у цивільній справі № 757/18201/17-ц, є керівником і засновником ТОВ "Торговий дім "Вигода", та без жодних правових підстав відхилив та не прийняв до уваги встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва у цивільній справі № 757/18201/17-ц від 23.03.2018 факти, а саме те, що фактично приміщеннями користувалось ТОВ "Торговий дім "Вигода", чим порушив норми процесуального права (ч. 4 ст. 75 ГПК України).

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги надані позивачем докази фактичного користування відповідачем приміщеннями, а саме: лист ТОВ "Еліт-Сервіс", яка надає послуги охорони адміністративно-лікувального центру "Successful House" та рахунки № 03-58-282 від 130.2016 та № 03-0199-282 від 31.03.2016, відповідно до яких відповідачем було сплачено кошти за користування телекомунікаційними послугами під час користування приміщеннями.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2019 справу № 910/11401/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2019 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 залишено без руху. Роз`яснено Фізичній особі-підприємцю Міндюку Сергію Борисовичу, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути наведені недоліки, шляхом подання до суду відповідної заяви та доказів надсилання Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вигода" копій апеляційної скарги та доданих до неї документів.

14.01.2020 позивачем подана заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано доказ надсилання Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вигода" копії апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 26.02.2020.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020, у зв`язку із перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/11401/19.

Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2020 у справі № 910/11401/19 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Міндюка Сергія Борисовича до свого провадження та призначено розгляд апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Міндюка Сергія Борисовича у судовому засіданні 09.04.2020.

Рада суддів України рішенням від 17.03.2020 № 19 затвердила Рекомендації щодо встановлення особливого режиму роботи судів України.

Крім того, Рада суддів України рекомендує громадянам та іншим особам:

- всі необхідні документи (позовні заяви, заяви, скарги, відзиви, пояснення, клопотання тощо) надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі "Електронний суд", поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку;

- рекомендувати учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами;

- утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо).

Відповідно до вказаного рішення, з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, Рада суддів України рекомендує, на період з 16 березня до 03 квітня 2020 року, встановити особливий режим роботи судів України, зокрема, зменшити кількість судових засідань, що призначаються для розгляду протягом робочого дня.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020р. № 239, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 8) - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020р. № 215 слова і цифри "до 3 квітня 2020р." замінено словами і цифрами "до 24 квітня 2020р.".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2020 повідомлено учасників справи № 910/11401/19, що судове засідання 09.04.2020 із розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 не відбудеться, про дату і час судового засідання за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 учасники справи будуть повідомлені додатково.

Відповідно до підпункту 3 пункту 11 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ X Господарського процесуального кодексу України "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Оскільки, призначення справи до розгляду на період карантину є неможливим, враховуючи п. 4 розділу Х Господарського процесуального кодексу України "Прикінцеві положення", колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про призначення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 до розгляду, після офіційної дати закінчення карантину.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2020 судове засідання із розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 призначено на 21.05.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України № 343 від 04.05.2020 послаблені карантинні обмеження.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 21.05.2020 не з`явились.

Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідача.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 02.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТВ-Берегиня» (далі - орендодавець) та позивачем, як орендарем, укладено договір оренди приміщення № 03/12/2015, відповідно до якого орендодавець передає позивачу в оренду (тимчасове користування) приміщення, що знаходиться на: третьому поверсі лівого крила 198 кв.м в адміністративно-лікувальному центрі « Successful House », розташованому за адресою: м. Київ, вул. Боткіна, буд. 4-А.

Також, 02.12.2015 між ТзОВ «СТВ-Берегиня», як виконавцем, та позивачем, як замовником укладено договір № 12122015, відповідно до якого виконавець зобов`язується за дорученням позивача за плату здійснювати за рахунок позивача від свого імені прийняття грошових коштів в якості забезпечувального платежу (депозиту) від контрагентів позивача та видачу таким особам від свого імені відповідних документів (розписок тощо), що підтверджують внесення/отримання забезпечувального платежу (депозиту) за попередніми договорами про укладення договорів оренди приміщення та/або частини приміщення, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Боткіна, 4-А та перебуває у користуванні позивача на підставі договору оренди приміщення від 02.12.2015.

З матеріалів справи вбачається та зазначено позивачем в позовній заяві, що між ОСОБА_1 відповідно попередньої домовленості, в рахунок орендної плати за останній місяць оренди приміщення площею 306 кв. м. (3 поверх лівого крила 2 поверх центру (120 кв. м. та 186 кв. м.) в адміністративно-лікувальному центрі за адресою: м. Київ, вул. Боткіна, 4а , передала Генеральному директору ТзОВ «СТВ-Берегиня» Симоненко Т .В. 76 500,00 грн., частину з яких, за твердженням позивача, в розмірі 49 500,00 грн. ОСОБА_3 передала позивачу.

Проте, договір оренди укладено не було, у зв`язку з чим в судовому порядку було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти.

23.03.2018 Печерським районним судом міста Києва прийнято рішення у справі № 757/18201/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «СТВ-Берегиня», за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ТзОВ «СТВ-Берегиня» до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення збитків, яким стягнуто з ТзОВ «СТВ-Берегиня» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 76 500,00 грн, в задоволені зустрічного позову відмовлено.

У рішенні Печерським районним судом міста Києва встановлено наступне. 07.03.2016 ОСОБА_1 відповідно попередньої домовленості, в рахунок орендної плати за останній місяць оренди приміщення площею 306 кв.м (3 поверх лівого крила 2 поверх центру (120 кв.м та 186 кв.м) в адміністративно-лікувальному центрі за адресою: м. Київ, вул. Боткіна, 4а , передала Генеральному директору ТзОВ «СТВ-Берегиня» ОСОБА_3 76 500,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою.

Також, Печерським районним судом міста Києва встановлено, що учасниками справи, в тому числі і третьою особою ОСОБА_3 , визнано той факт, що останньою, як генеральним директором ТзОВ «СТВ-Берегиня» було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 76 500,00 грн., проте договір оренди між ними не укладався.

Позивач у позовній заяві вказує на те, що на виконання умов договору № 12122015 ОСОБА_3 передала йому частину грошових коштів в розмірі 49 500,00 грн. за оренду зазначених приміщень.

Однак, в подальшому 01.07.2019 ТзОВ «СТВ-Берегиня» звернулось до позивача з вимогою № 01/07 щодо повернення грошових коштів в розмірі 49 500,00 грн., оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва стягнуто з ТзОВ «СТВ-Берегиня» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 76 500,00 грн., у зв`язку із чим, позивач 25.07.2019 перерахував ТзОВ «СТВ-Берегиня» грошові кошти в розмірі 49 500,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з ТзОВ «Торговий дім «Вигода» безпідставно збережених коштів в розмірі 49 500,00 грн., посилаючись на те, що Печерським районним судом міста Києва в рішенні від 23.03.2018 встановлено, що фактично приміщення використовувались ТзОВ «Інститут косметології» та ТзОВ «Торговий дім «Вигода». А також на підтвердження використання відповідачем вказаного приміщення, позивач додав до позовної заяви лист ТзОВ «Еліта-Сервіс», яка здійснює охорону цих приміщень, та рахунок на оплату послуг інтернет №03-058-282 від 17.03.2016 та №03-0199-282 від 31.03.2016 .

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 288 Господарського кодексу України орендар має право передати окремі об`єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Докази укладення між сторонами договору оренди приміщень в матеріалах справи відсутні, що також не заперечується ані позивачем, ані відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Печерського районного суду міста Києва вбачається висновок щодо двох товариств, зокрема, ТзОВ «Інститут косметології» та ТзОВ «Торговий дім «Вигода», при цьому, не встановлено факту передачі приміщення в оренду відповідачу у справі № 910/11401/19 та не встановлено періоду користування приміщенням відповідачем.

Судом в тому числі в рамках справи № 757/25368/16-ц не було встановлено в який саме період відповідач та в який частині (площа, виділення в натурі) користувалось приміщеннями у м. Києві, вул. Боткіна, 4а , якими саме приміщеннями.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на те, що ані позивач, ані відповідач, не були сторонами у цивільній справі № 757/18201/17-ц, тому відсутні підстави для застосування судом преюдиції в даному провадженні.

Скаржник безпідставно ототожнює ОСОБА_1 , як фізичну особу - керівника відповідача та відповідача, як юридичну особу.

Листи ТзОВ «Еліт-Сервіс», яка здійснює охорону спірних приміщень та виставлені рахунки на оплату інтернету, не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Отже для застосування ст. 1212 ЦК України необхідно встановити обставини щодо набуття майна та збереження його без достатньої правової підстави.

З наявних матеріалів справи та поданих позивачем доказів не вбачається обставин щодо періоду користування відповідачем майном позивача, не вбачається яким саме майном (з можливістю ідентифікації) користувався відповідач (площа частини будівлі з зазначенням які саме конкретно приміщення і в якій кількості та місцем розташовування перебували у користуванні відповідача), яким саме чином використовувались приміщення (чи дійсно відповідач використовував приміщення), тощо.

Також слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази наявності відносин між позивачем та відповідачем.

Крім того, кошти відповідачем передавались безпосередньо керівнику ТОВ "СТВ-Берегиня".

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт використання відповідачем приміщення, що знаходиться на: третьому поверсі лівого крила 198 кв.м в адміністративно-лікувальному центрі «Successful House», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Боткіна, буд. 4-А, орендарем якого є позивач, тому позовні вимоги останнього про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в розмірі 49 500,00 грн. є необґрунтованими, відповідно задоволенню не підлягають.

Змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.).

Враховуючи викладене, позовна давність застосуванню не підлягає.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) 1996 ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Суд зазначає, що у кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).

Згідно з ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із принципом змагальності, який закріплений у ст. 13 ГПК України, тягар доказування покладається, зокрема, на позивача, а не на суд.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Господарським судом першої інстанції надано належну оцінку усім доказам у справі, з урахуванням всіх обставин справи.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 та для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Міндюка Сергія Борисовича, відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Фізичну особу - підприємця Міндюка Сергія Борисовича, згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міндюка Сергія Борисовича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2019 у справі № 910/11401/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Міндюка Сергія Борисовича ".

4. Справу № 910/11401/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко