УХВАЛА

м. Київ

01.06.2020Справа № 910/633/20 (910/6968/16)

Суддя Господарського суду міста Києва Яковенко А.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Державне підприємство "Укрветсанзавод" (вул.Б.Грінченка,1,Київ 1,01001)

про: стягнення суми компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3 322,27 грн. та заборгованість по невиплаченій матеріальній допомозі у розмірі 7 500,00 грн.

в межах справи № 910/6968/16

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Губин"

до Державного підприємства "Укрветсанзавод" (ідентифікаційний код 38519326)

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року до Господарського суду м. Києва надійшла заява Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Укрветсанзавод" у зв`язку з неможливістю останнього в порядку встановленому чинним законодавством погасити існуючу заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2016 № 910/6968/16 заяву Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було прийнято до розгляду, підготовче засідання призначено на 16.05.2016, визначеного автоматизованою системою арбітражного керуючого Талана Л.Г. зобов`язано подати заяву про участь у справі.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.06.2016 порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Укрветсанзавод" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка,1, ідентифікаційний код 38519326). Визнано грошові вимоги Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Державного підприємства "Укрветсанзавод" в розмірі 4 478 872,95грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном Державного підприємства "Укрветсанзавод" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка,1, ідентифікаційний код 38519326). Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Укрветсанзавод" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка,1, ідентифікаційний код 38519326) за номером 32720 від 19.06.2016р. Призначено розпорядником майна Державного підприємства "Укрветсанзавод" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка,1, ідентифікаційний код 38519326) арбітражного керуючого Талана Леоніда Григоровича (свідоцтво №26 від 08.02.2013). Визначено дату проведення попереднього судового засідання на 08.08.2016 р.

До Господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про стягнення суми компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3 322,27 грн. та заборгованість по невиплаченій матеріальній допомозі у розмірі 7 500,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 було відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укрветсанзавод» про стягнення про суми компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3 322,27 грн. та заборгованість по невиплаченій матеріальній допомозі у розмірі 7 500,00 грн. в межах справи №910/6968/16, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

27.02.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Будь-яких інших заяв, клопотань, пояснень від сторін по справі до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 була призначена на посаду директора Жовківської філії державного підприємства "Укрветсанзавод" відповідно до наказу №169-к/16 від 12.08.2016 та на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, що не заперечується відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву.

19.07.2018 ДП «Укрветсанзавод» було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 31 767,19 грн., які були нараховані за листками непрацездатності:

- серія АГС №292489 від 12.12.2016 у розмірі 2065,60 грн. (без податків - 1 662,81 грн.);

- серія АДВ №054202 від 01.03.2017 у розмірі 1 0542,40 грн. (без податків - 847,18 грн.);

- серія АДБ №898861 від 06.06.2017 у розмірі 26 331,48 грн. -по вагітності та пологам;

- серія АДБ №914938 від 17.08.2017 ускладнені пологи .

Спір у справі виник у зв`язку із несвоєчасною виплатою відповідачем грошових коштів за листками непрацездатності позивача, а тому остання вказує на підстави для стягнення компенсації за затримку виплат належних їй сум.

Статтею 253 КЗпП України передбачено, що особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі -Закон) за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг: 2) допомога по вагітності та пологах.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 22 Закону допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: 4)догляду за дитиною віком до трьох років або дитиною-інвалідом віком до 18 років у разі хвороби матері або іншої особи, яка доглядає за цією дитиною.

Згідно з ч.1 ст. 25 Закону допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не залежить від страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст. 30 Закону матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Згідно з ч.1 ст. 31 Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою за основним місцем роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Згідно з ч.1 ст. 34 Закону страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

Відповідно до ст.51 Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Згідно з ст.17 Закону України «Про відпустки», на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю: до пологів - 70 календарних днів; після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів.

Як вбачається з матеріалів справи (лист Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області №1-36-03-16-1168 від 04.05.2018) допомога по тимчасовій непрацездатності по листку непрацездатності №292489 з 12.12.2016 по 26.12.2016 за рахунок Фонду нарахована в сумі 2 065,60 грн. ДП «Укрветсанзавод» 17.03.2017 подано заяву-розрахунок до Жовківського відділення УВД ФССУ у Львівській області (далі - Відділення), яка була профінансована Відділенням 23.03.2017 (платіжне доручення №414 від 23.03.2017); по листку непрацездатності АДВ 054202 з 01.03.2017 по 10.03.2017 за рахунок коштів Фонду допомога по тимчасовій непрацездатності нарахована в сумі 1052,40 грн. ДП «Укрветсанзавод» 05.04.2017 подано заяву-розрахунок до відділення, яка профінансована 11.04.2017 (платіжне доручення №518 від 11.04.2017); ДП «Укрветсанзаод» 23.06.2017 подано заяву-розрахунок до Відділення для надання допомоги по вагітності та пологах згідно листка непрацездатності АДБ №8998861 з 06.06.2017 по 09.10.2017 на суму 26 331,48 грн., яка профінансована Відділенням 04.07.2017 (платіжне доручення №899 від 04.07.2017); 19.12.2017 ДП «Укрветсанзавод» подано заяву-розрахунок до Відділення для надання допомоги по вагітності та пологах (ускладнені пологи) згідно листка непрацездатності АДБ №914938 з 10.10.2017 по 23.10.2017 на суму 2 925,72 грн., яка профінансована Відділенням 22.12.2017 (платіжне доручення №784 від 22.12.2017).

Тобто, позивач здійснила всі дії (надання листків непрацездатності ДП «Укрветсанзавод») для отримання матеріального забезпечення у зв`язку із вагітністю та пологах.

Посилання відповідача, на те що рахунки ДП «Укрветсанзавод» арештовані на підставі постанови органів державної виконавчої служби, як на підставу неспроможності сплатити заборгованість по заробітній платі, судом відхиляється, оскільки статтями 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 р. №95, ратифікованої Україною 04.08.1961р., ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 15 Закону роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

При цьому відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що підприємством вживалися залежні від нього заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобов`язання з 16.04.2016 (дата постанови про арешт коштів боржника) по 05.06.2018 (дата подачі заяви про зняття арештів до Господарського суду міста Києва), відтак суд вважає, що виплата допомоги по вагітності та пологах позивачу ОСОБА_1 не проведена своєчасно з вини роботодавця.

Крім того, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у своєчасній невиплаті належних працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, держава гарантувала та захистила законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

З огляду на викладене, посилання відповідача на арешт коштів підприємства в межах виконавчого провадження, як на причину затримки виплати матеріального забезпечення, є безпідставним.

Судом встановлено, що відповідач винний у несвоєчасній виплаті належних позивачу коштів, а тому є підстави для стягнення компенсації за несвоєчасну виплату матеріального забезпечення, що належало позивачу, атому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача розміру компенсації за несвоєчасну виплату матеріальної допомоги по вагітності та пологах є правомірними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За правилами статті 3 цього закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, положення зазначених статей Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Відповідно до ст. 4 Закону №2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з п. 3 Порядку №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, як, зокрема, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах.

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Відтак, Закон №2050-ІІІ пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.

Пункти 1, 2 цього Порядку №159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно пункту 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Позивачем надано розрахунок належних йому до виплат грошових сум, з якими погоджується суд, та відповідно до яких:

- за грудень 2016 р. - 1662,81-0,186=309,28 грн.;

- за березень 2017 р. - 847,18*0,141=119,45 грн.;

- за червень 2017 р. - 26 331,48 грн.*0,099+2 606,82 грн.;

- за серпень 2017 р. - 2 925,72*0,098+286,72 грн.

Отже, розмір компенсації за затримку виплат становить 3 322,27 грн.

Відповідачем жодних доказів, які б спростовували розмір розрахунку позивача, суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за затримку виплат по тимчасовій непрацездатності та допомозі по вагітності та пологах підлягає задоволенню.

Крім того, позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій матеріальній допомозі у розмірі 7 500,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічне визначення колективного договору містить в ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Згідно вимог ст. 12 КЗпП України колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності-представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Відповідно до вимог ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

Згідно вимог ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Відповідно до Положення про надання матеріальної допомоги та компенсаційних виплат працівників Державного підприємства «Укрветсанзавод» надалі -Положення) - додаток 6 до Колективного договору передбачено надання матеріальної допомоги усім штатним працівникам: при народженні дитини до 5000,00 грн. згідно п. 2.1.1.3 Положення; жінкам, якщо вони знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі до 1000,00 грн. на кожну дитину за рік згідно пункту 2.1.1.4 Положення.

За змістом позовної заяви позивач зверталася до відповідача із письмовою заявою про виплату матеріальної допомоги згідно Колективного договору, проте відповідач відмовив у зв`язку із відсутністю можливості виплачувати матеріальну допомогу або заохочувальні виплати, тому що підприємство є збитковим, аналогічне твердження відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву.

Проте, суд зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №910/6968/16 про банкрутство Державного підприємства «Укрветсанзавод» введено процедуру санації боржника. Процедура санації не передбачає припинення господарської діяльності, а відповідачем не доведено що підприємство не мало прибутку. В той же час, позивачем надано суду докази (розрахункові листки за 2018-2019 р. та щорічна декларація про майновий стан та доходи працівників підприємства) про спроможність підприємства підвищувати заробітну плату працівникам та нарахування премій.

Згідно статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, тобто кожна сторона спору повинна довести ті обставини, на які посилається, відповідними доказами.

Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 2 ГПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

Крім того, згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами, відповідно до ст.73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і такі дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок доказування і подання доказів, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Таким чином, твердження відповідача про збитковість підприємства судом не приймаються до уваги.

ОСОБА_1 в своїй позовній заяві надала розрахунок матеріальної допомоги, з яким погоджується суд, відповідно до якого: при народженні дитини у 2017 році розмір матеріальної допомоги, що підлягає виплаті становить 5 500,00 грн.; та матеріальна допомога за 2018 та 2019 роки по 1 000,00 грн. за кожен рік.

Відповідач не спростував розмір матеріальної допомоги.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі та стягнення з ДП «Укрветсанзавод» компенсацію за затримку виплат у зв`язку із непрацездатності та допомоги по вагітності та пологах у розмірі 3 322,27 грн. та матеріальну допомогу у розмірі 7 500,00 грн.

Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України та п.п. пп. 10 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір у сумі 4 204,00 грн. слід віднести на боржника (відповідача), стягнувши його в дохід державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись КЗпП України, ст.23 ЦК України, ст.10, 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 233, 234, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Укрветсанзавод" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка, 1; ідентифікаційний код 38519326) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) компенсацію за затримку виплат у зв`язку із непрацездатності та допомоги по вагітності та пологах у розмірі 3 322 (три тисячі триста двадцять дві) грн. 27 коп. та матеріальну допомогу у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. 3.Стягнути з Державного підприємства "Укрветсанзавод" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка,1; ідентифікаційний код 38519326) в дохід Державного бюджету України 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп. судового збору.

4. Дана ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Суддя А.В. Яковенко