СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2020 р. Справа №5023/4477/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя Склярук О.І.,

при секретарі судового засідання Тимошенко А.А.,

за участю представників учасників справи:

від арбітражного керуючого - Безпалий С.О., посв. №341 від 26.02.2013,

від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Камінська М.І., адвокат, дов. б/н від 11.03.2020, свідоцтво ПТ №2351 від 09.10.2018,

від ОСОБА_3 - ОСОБА_3 - особисто, Лучко Д.В., адвокат, свідоцтво №432 від 03.08.2007, договір від 04.02.2020, ордер ХВ 992000005 від 04.02.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу арбітражного керуючого Безпалого Сергія Олександровича (вх.№980Х/1 від 02.04.2020) та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (вх.№1021Х/1 від 03.04.2020) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 у справі №5023/4477/12 (м. Харків, суддя Яризько В.О., повний текст ухвали складено 16.03.2020),

за заявою ліквідатора ФОП Ефозіє Джозеф Ікечукву арбітражного керуючого Безпалого С.О.,

про витребування майна, визнання права власності та скасування запису по справі

за заявою Фізичної особи-підприємця Ефозіє Джозеф Ікечукву, м. Первомайський, Харківська обл,

до Фізичної особи-підприємця Ефозіє Джозеф Ікечукву, м. Первомайський, Харківська обл,

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Господарського суду Харківської області від 17.10.2012 боржника - Фізичну особу - підприємця Ефозіє Джозеф Ікечукву визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Запорожець І.С.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.04.2014 усунено арбітражного керуючого Запорожець І.С. від виконання обов`язків ліквідатора банкрута; призначено ліквідатором арбітражного керуючого Михайлову М.М.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.11.2016 усунуто арбітражного керуючого Михайлову М.М. від виконання обов`язків ліквідатора банкрута; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Безпалого Сергія Олександровича.

Ліквідатор ФОП Ефозіє Джозеф Ікечукву арбітражний керуючий Безпалий С.О. звернувся до суду з заявою, в якій просить суд:

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

- визнати право власності на трикімнатну квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 за Ефозіє Джозеф Ікечукву;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційний номером 01, квартири №13 загальною площею 64,2 кв. м, житловою площею 40,9 кв. м., розташованої в будинку АДРЕСА_1 «Номер запису про право власності: 9006303; Дата, час державної реєстрації: 11.03.2015 17:04:01; Державний реєстратор: приватний нотаріус Саварінська Наталія Вікторівна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.; Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 575, виданий 11.03.2015, видавник: Саварінська Н.В. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу; Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19921568 від 11.03.2015 1 7:08:32, приватний, нотаріус Саварінська Наталія Вікторівна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.; Форма власності: приватна; Розмір частки: 1/1 ; Власники: ОСОБА_3 ».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.01.2020 прийнято до розгляду заяву ліквідатора ФОП Ефозіє Джозеф Ікечукву арбітражного керуючого Безпалого С.О. про витребування майна, визнання права власності та скасування запису; призначено до розгляду на 11.02.2020; залучено до участі у справі щодо розгляду заяви ліквідатора Козирєву Юлію Вікторівну.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 відмовлено в задоволенні заяви ліквідатора ФОП Ефозіє Джозефу Ікечукву арбітражного керуючого Безпалого С.О. про витребування майна (вх. №38 від 02.01.2020). Скасовано заходи забезпечення заяви ліквідатора ФОП Ефозіє Джозефу Ікечукву арбітражного керуючого Безпалого С.О. про витребування майна, вжиті ухвалою суду від 27.01.2020, а саме скасовано заборону відчуження у будь-який спосіб, а також передачу в оренду, до статутних капіталів юридичних осіб та в іпотеку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Арбітражний керуючий Безпалий С.О. з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі заяву арбітражного керуючого.

В обґрунтування своєї позиції по справі апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування положень ч.1 ст.388 ЦК України та, відповідно, не застосував норму права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Також, апелянт вважає, що в силу положень процесуального законодавства суд першої інстанції не мав повноважень відступати від правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №Б-19/207-09, від 20.03.2018 у справі №Б-50/112-09, від 21.11.2018 у справі №674/31/15-ц та постанови Верховного Суду України від 11.12.2012 у справі №56/68, від 11.10.2011 у справі №5002-8/5447-2010. Апелянт звертає увагу, що правовими висновками Верховного Суду и Верховного Суду України визначено конкретний механізм захисту прав боржника та кредиторів у справах про банкрутство та повернення вибулого майна саме шляхом звернення арбітражного керуючого до господарського суду з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 поновлено арбітражному керуючому Безпалому Сергію Олександровичу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №5023/4477/12. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою арбітражного керуючого Безпалого Сергія Олександровича. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 15.05.2020. Призначено справу на 21.05.2020. Повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Довести до відома учасників апеляційного провадження, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з вказаною ухвалою суду першої інстанції, також, не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі заяву арбітражного керуючого.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.236 ГПК України на предмет законності та обґрунтованості, що в силу вимог п.4 ч.1,2 ст.277 ГПК України є підставою для його скасування та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення. Доводи, на які посилається ТОВ «ОТП Факторинг Україна» тотожні доводам, наведеним у апеляційні скарзі арбітражного керуючого Базпалого С.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №5023/4477/12. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна». Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 19.05.2020. Призначено справу на 21.05.2020. Повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Довести до відома учасників апеляційного провадження, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

Враховуючи, що апеляційні скарги арбітражного керуючого Безпалого Сергія Олександровича та Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у справі подані на одне й теж судове рішення, а саме - ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 у справі №5023/4477/12, вони об`єднані в одне апеляційне провадження.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу арбітражного керуючого Безпалого С.О. (вх.№4631 від 15.05.2020; вх.№4751 від 19.05.2020), в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу суду без змін. В обґрунтування своєї позиції по справі вказує на наступне:

- щодо застосування строку позовної давності у справі: згідно сталої практики Верховного Суду (постанови від 24.04.2018 у справі №Б3/081-12/24 та від 10.07.2018 у справі №904/8293/17, від 07.11.2018 у справі №111/14б-03/3-06/11) заміна ліквідатора у справі та призначення нового не є підставою для поновлення строку позовної давності, та з урахуванням загального строку позовної давності у три роки, строк позовної давності для вимоги про витребування майна по даній справі сплив ще 28.11.2015 (3 роки з дати укладення та реєстрації правочину). Крім того, ініціатор подання заяви був призначений ліквідатором у справу - 03.11.2016, тобто, заявнику ОСОБА_4 стало відомо про порушення прав банкрута з 03.11.2016, у зв`язку з чим присічним строком звернення до суду є - 04.11.2019;

- щодо суті апеляційної скарги: з обставин справи вбачається, що ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку за відплатним договором, спірні правовідносини не зачіпають інтересів суспільства, а виникли лише з обставин неналежного виконання обов`язків колишнього ліквідатора боржника при реалізації майна у даній справі, а тому право на «мирне володіння майном» гр. ОСОБА_3 підлягає захисту на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, судом правомірно встановлено, що наслідки незаконних дій ліквідатора, що були вчинені арбітражним керуючим Запорожцем І.С. під час первісного продажу майна банкрута не можуть порівнюватись з тим індивідуальним та надмірним тягарем ОСОБА_3 , оскільки такі наслідки призведуть до фактичного виселення добросовісного набувача та його сім`ї з правомірно придбаного житла без будь-якої компенсації понесених збитків. Також, судом обґрунтовано зазначено, що застосування положень ст.388 ЦК України до встановлених правовідносин є таким, що суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Від арбітражного керуючого Безпалого С.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОТП «Факторинг Україна» (вх.№4727 від 18.05.2020), в якому підтримує вимоги апеляційної скарги, вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Від арбітражного керуючого надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності (вх.№4878 від 21.05.2020) на звернення до господарського суду із заявою про витребування майна. Між тим, ліквідатор вказує, що про перебування майна банкрута у власності ОСОБА_3 йому стало відомо - 26.12.2019, перебіг позовної давності за вимогою про витребування майна у ОСОБА_3 почався 27.12.2019 та закінчується 27.12.2022.

Інші учасники провадження у справі про банкрутство відзивів на апеляційну скаргу не надали, до судового засідання Східного апеляційного господарського суду 21.05.2020 - не з`явились.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи шляхом надіслання копій ухвал про призначення справи до розгляду на юридичні адреси учасників справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

В судовому засіданні 21.05.2020 апелянти підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити. ОСОБА_3 та її представник проти задоволення скарг - заперечували, просили залишити їх без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзивах на них доводи сторін, заслухавши пояснення уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вже зазначалось, постановою Господарського суду Харківської області від 17.10.2012 боржника - Фізичну особу - підприємця Ефозіє Джозеф Ікечукву визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Запорожця Івана Сергійовича. В подальшому, ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.11.2016 ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Безпалого С.О.

В ході ліквідаційної процедури ліквідатором було виявлено та включено до ліквідаційної маси банкрута трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , житловою площею 40,9 кв.м., загальною площею 64,2 кв.м., яка перебувала в заставі ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником є ТОВ «ОТП Факторинг Україна»).

Відповідно до протоколу №4 від 27.11.2012 проведення аукціону з продажу трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , переможцем аукціону є ОСОБА_5 , квартира реалізована за ціною 40 000,00 грн.

На підставі протоколу аукціону між ліквідатором ФОП Ефозіє Джозеф Ікечукву та ОСОБА_5 (переможцем аукціону) був укладений договір купівлі-продажу майна банкрута від 21.12.2012.

В подальшому вказана квартира була неодноразово продана.

ОСОБА_5 трикімнатна квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 64.2 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м, була продана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребняк Н.В. 21.12.2012 та зареєстрованого в реєстрі за №5292.

ОСОБА_6 вказана квартира була продана ОСОБА_3 за ціною 180000,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В. 11.03.2015 та зареєстрованого в реєстрі за № 575.

Згідно представленої ліквідатором інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №195030255 від 26.12.2019 власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , є гр. ОСОБА_3 .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.11.2019 у справі №5023/4477/12 визнано недійсним результати аукціону від 27.11.2012, проведеного Товарною біржею «Всеукраїнський торгівельний центр», оформленого протоколом №4, з продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_7 недійсним договір купівлі - продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , укладений між ліквідатором ФОП Ефозіє Д.І. арбітражним керуючим Запорожцем Іваном Сергійовичем та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. 27.11.2012 та зареєстрований у реєстрі за №3102.

Вищенаведена обставина стала підставою для звернення ліквідатора боржника до господарського суду із заявою про витребування майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 64.2 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м від ОСОБА_3 ; визнання права власності на квартиру за банкрутом; скасування відповідного запису про власність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви арбітражного керуючого з наступних мотивів:

- ухвала про визнання недійсними результатів аукціону та укладеного за його наслідками договору купівлі-продажу квартири містить висновки саме щодо недобросовісного виконання своїх обов`язків ліквідатора банкрута - арбітражним керуючим Запорожцем І.С., а отже за допущені порушення відповідні наслідки мають наступити саме для особи, яка неналежним чином виконувала свої обов`язки, а не для особи, яка є добросовісним набувачем;

- ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку за відплатним договором, спірні правовідносини не зачіпають інтересів суспільства, а виникли лише з обставин неналежного виконання обов`язків колишнього ліквідатора боржника (Запорожця І.С.) при реалізації майна боржника у справі про банкрутство, а тому право на «мирне володіння майном» гр. ОСОБА_3 підлягає захисту на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- суд вважає застосування положень ст.388 ЦК України до цих правовідносин таким, що суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права, посилаючись на рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004, у зв`язку з чим обраний спосіб захисту є несправедливим та дискримінаційним по відношенню до особи, яка є власником спірної квартири на теперішній час.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ч.6 ст.12 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Згідно встановлених обставин справи провадження у справі про банкрутство ФОП Ефозіе Джозеф Ікечукву на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення перебувало на стадії процедури ліквідації, відкритої у період дії Закону про банкрутство №2343-XII в редакції, яка діяла до 19.01.2013 та з урахуванням пункту 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2343-XII підлягає застосуванню до правовідносин у цій справі.

Предметом судового розгляду у цій справі є подана ліквідатором боржника в межах справи про банкрутство ФОП Ефозіе Джозеф Ікечукву позовна заява про витребування та визнання права власності на майно, реалізоване на аукціоні, результати якого згодом були визнані судом недійсними.

Згідно з приписами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Відповідно до ч.1 ст.11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.11 ГПК України).

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на положення ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, ««Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, ««East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:

1) чи є втручання законним;

2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес;

3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно - правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 в справі « Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

У статті 388 ЦК України визначено право власника на витребування майна від добросовісного набувача:

1.Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Власник може вимагати повернення свого майна лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №519 від 07.02.2014 - набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на пдчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

У даному випадку, право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 набула не у боржника/ліквідтора, дії якого не відповідали вимогам добросовісності та законності, як стверджує заявник, та не у ОСОБА_5 , який не набув право власності за правочином, який був визнаний недійсним у судовому порядку.

Право власності на квартиру ОСОБА_3 набула від ОСОБА_6 , яка не була стороною правочину, що визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу між ними був посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В. 11.03.2015 та зареєстрований в реєстрі за №575, а отже вважається правомірним в силу статей 204, 207 ЦК України.

Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу нерухоме майно належало продавцю ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 21.12.2012 за реєстровим номером №5292; Витягу з державного реєстру правочинів виданого ОСОБА_8 ,, приватним нотаріусом Харківського міского нотаріального округу, 21.12.2012, номер витягу: 12354364, номер правочину: 5401815 та зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.12.2012 на підставі Витягу про державну реєстрацію прав виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.12.2012, номер витягу: 37010479, реєстраційний номер: 10355437, номер запису: 75439 в книзі : 1.

При укладенні Козирєвою Ю.В. відповідного договору купівлі-продажу від 11.03.2015, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В. було перевірено відсутність заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, відсутність обтяжень рухомого майна платника податків, відсутність іпотеки за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстр речових прав.

Право власності на спірну квартиру виникло у покупця - ОСОБА_3 з моменту підписання і нотаріального посвідчення цього договору, та державної реєстрації права власності (ст. 344, ч. 4 ст. 657 Цивільного кодексу України), про що зазначено в пункті 3.10 договору, що також підтверджено відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 34763356, сформованим 11.03.2015 17:11:27.

У зв`язку із наведеним, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, на момент укладення правочину 11.03.2015 існували всі передбачені Законом повноваження на відчуження спірного майна. Договір купівлі-продажу був укладений у формі, встановленій законом, містив всі суттєві умови та по ньому відбулося виконання.

Таким чином, ОСОБА_3 вжила усіх розумних заходів, виявила обережність та обачність для з`ясування всіх правомочностей продавця на відчуження майна. Наведене свідчить про законність та добросовісність набуття права власності ОСОБА_3 на спірне майно.

У рішенні від 15.11.1996 по справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги про порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції, що обраний спосіб захисту є несправедливим та дискримінаційним по відношенню до особи, яка є власником спірної квартири на теперішній час.

У даному випадку, ліквідатором не враховано, що до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом, відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника або особи у володінні якої воно перебувало на законних підставах. Однак, недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому, недійсність правочину не виключає також і наявності волі власника на передачу права власності іншій особі.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою від 12.11.2019 задоволено частково заяву ліквідатора ФОП Ефозіє Джозеф Ікечукву арбітражного керуючого Безпалого С.О. про визнання недійсними протоколів аукціону та договорів купівлі-продажу. Визнано недійсним результати аукціону від 27.11.2012, проведеного Товарною біржею «Всеукраїнський торгівельний центр», оформленого протоколом № 4, з продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_7 Визнано недійсним договір купівлі - продажу трикімнатної АДРЕСА_7 , укладений між ліквідатором ФОП Ефозіє Д.І. арбітражним керуючим Запорожцем Іваном Сергійовичем та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. 27.11.2012 та зареєстрований у реєстрі за № 3102. Зокрема, суд дійшов висновку, що матеріалами справи доведено, що під час здійснення у ліквідаційній процедурі ФОП Ефозіє Д.І. у справі про банкрутство реалізації майна останнього, а саме квартири, були порушені ліквідатором останнього норми Закону про банкрутство щодо процедури оцінки та продажу такого майна, передбачені положеннями ст.ст. 29, 30 Закону про банкрутство.

Таким чином, зазначений судовий акт встановлює певні обов`язки щодо його виконання саме для боржника, його ліквідатора та кредиторів, оскільки прийнятий у зв`язку з порушенням норми спеціального закону, а саме: Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України врегульовано, що вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником.

Як зазначено вище, постановою суду від 17.10.2012 боржника - Фізичну особу - підприємця Ефозіє Джозеф Ікечукву визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Запорожець І.С.

Отже, боржника було визнано банкрутом відповідно до чинного на той час Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції до 2013 року, відповідно до ч. 7 ст. 47 якого у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення, а також згідно з ч. 7 ст. 48 цього закону, продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом.

В даному випадку спірне майно, яке належало на праві власності банкруту було відчужено ліквідатором банкрута (арбітражним керуючим) під час проведення ліквідаційної процедури з банкрутства на виконання вимог постанови суду від 17.10.2012.

Тобто, після визнання боржника банкрутом, ліквідатору не потрібна була згода боржника на продаж його майна (нерухомості), оскільки його воля на продаж майна була визначена постановою про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Крім того, колегією суддів враховується добровільне звернення Ефозіє Джозеф Ікечукву до суду з заявою про визнання його банкрутом, що свідчить про те, що боржник чітко усвідомлював наслідки такого звернення до суду та ризик втрати належного йому майна, шляхом продажу його іншим особам для задоволення вимог кредиторів в межах справи про банкрутство. Отже, твердження ліквідатора про те, що спірне майно вибуло з володіння боржника поза його волею є безпідставними.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна, яке на момент його придбання не було обтяжено будь-якими зобов`язаннями та право на це майно набуто на законних підставах у ОСОБА_6 , яка не була стороною договору купівлі-продажу від 27.11.2012, який у подальшому було визнано недійсним, отже, також, правомірно набула право власності на квартиру, якою розпорядилась у відповідності до положень законодавства.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що ліквідатор боржника не надав жодних доказів та не довів неможливості досягнення ним поставленої мети менш обтяжливим для власника квартири - ОСОБА_3 , засобом, а тому покладення на останню індивідуального та надмірного тягаря в результаті недобросовісних дій ліквідатора боржника Запорожця І.С. , вказує про недотримання балансу інтересів у цій справі та призводить до порушення принципу пропорційності і як наслідок порушення права власності ОСОБА_3 , гарантованого статтею 1 Протоколу 1 Конвенції.

Також, позбавлення ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру призведе до порушення її права на повагу до приватного та сімейного життя, її житла. Оскільки, матеріали справи містять докази, що ОСОБА_3 зареєстрована та постійно проживає у квартирі разом зі своєю сім`єю: чоловіком, донькою та мамою, що підтверджується відповідною довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та довідкою про реєстрацію місця проживання особи, свідоцтвом про народження. Вказана квартира є їх єдиним місцем проживання.

Частина друга статті 8 Конвенції передбачає виняткові випадки, за умови дотримання яких, втручання у гарантоване право допускається.

Однак, такі випадки повинні мати підґрунтя на національному рівні згідно з законом і бути необхідними у демократичному суспільстві, коли цього вимагають інтереси національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я та моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Колегія суддів зазначає, що втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя, житла ОСОБА_3 призведе до послаблення сімейних зв`язків і неможливості відновити право на повагу до приватного та сімейного життя через позбавлення права на житло.

Конкуруючий суспільний інтерес ліквідатора у поверненні майна до ліквідаційної маси не може вважатися домірним із тими наслідками, яких зазнає життя ОСОБА_3 . Справедливий баланс у результаті здійсненого втручання дотриманий не буде, що призведе до порушення статті 8 Конвенції.

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України врегульовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В разі порушення прав банкрута та його кредиторів вчиненням продажу спірної квартири, поновлення такого порушеного права в даному випадку має відбуватись іншим шляхом, зокрема, покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря відповідальності на іншу особу, яка є добросовісним набувачем квартири.

Більш того, стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює підстави та порядок визнання правочинів боржника недійсними та особливості застосування наслідків визнання їх недійсними.

Відповідно до частини 3 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті (у тому числі, коли боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів), кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Таким чином, вказана норма спеціального закону встановлює обов`язок для кредитора боржника щодо повернення майна до ліквідаційної маси та у разі неможливості повернути таке майно в натурі - обов`язок відшкодувати вартість цього майна грошовими коштами за ринковими цінами, які існували на момент вчинення правочину, визнаного судом недійсним.

У даній справі, ліквідатором Безпалим С.О. не надано доказів того, що ним були вжиті заходи для отримання відшкодування вартості спірної квартири грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину щодо її відчуження ліквідатором - арбітражним керуючим Запорожцем І.С. на користь ОСОБА_5 , за результатами визнання недійсним аукціону від 27.11.2012 та договору купівлі - продажу від 27.11.2012.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні заяви боржника про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Щодо тверджень апелянтів про визначення конкретного механізму захисту прав боржника та кредиторів у справах про банкрутство та повернення вибулого майна саме шляхом звернення арбітражного керуючого до господарського суду з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, що встановлений практикою касаційного суду (відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №Б-19/207-09, від 20.03.2018 у справі №Б-50/112-09, від 21.11.2018 у справі №674/31/15-ц та постанови Верховного Суду України від 11.12.2012 у справі №56/68, від 11.10.2011 у справі №5002-8/5447-2010), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом положення містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці. Європейський суд з прав людини дає чітку відповідь: забезпечення єдності судової практики - завдання найвищої судової установи кожної держави. І не тільки Європейський суд з прав людини, а й інші органи Ради Європи відводять саме найвищій судовій установі в державі таку важливу роль.

Однак тлумачення правової норми судом у процесі вирішення спору з метою застосування закону до конкретних правовідносин, які виникли між сторонами, - одночасно і процесуальне право, і обов`язок суду. Жоден суд не може ухвалити рішення, не витлумачивши норму закону, яку він застосовує.

Разом із тим суддівський розсуд - необхідна складова незалежності суду. Знаходячись поза межами прецедентної судової системи, суд проявляє свій розсуд у тому, що вирішує спір, ґрунтуючись виключно на статутному праві, самостійно даючи йому тлумачення, виходячи зі змісту, значення конкретного закону, галузі права і законодавства в цілому у рамках індивідуальних особливостей обставин конкретної справи, що розглядається.

Таким чином, при врахуванні правових висновків Верховного Суду мають враховуватися індивідуальні особливості обставин даної справи та конкретних доказів з урахуванням принципу правової визначеності та верховенства права.

Стосовно застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Питання, що стосуються позовної давності не були вимогою чи доводом жодної з апеляційних скарг. На запитання суду в судовому засіданні 21.05.2020 про розгляд клопотання ліквідатора Безпалого С.О. про поновлення строку позовної давності, останній відповів про необхідність долучення вказаного клопотання до матеріалів справи, однак не просив суд вказане клопотання розглядати. З огляду на викладене, враховуючи відсутність в якості вимог апеляційних скарг доводів стосовно позовної давності, колегія суддів не перевіряє законність рішення в частині строків позовної давності.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що з огляду на все вищевикладене, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване судове рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних вимог.

Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційних скарг, витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянтів відповідно до положень статті 129 ГПК України.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 11.03.2020 у справі №5023/4477/12 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.06.2020.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.І. Склярук