СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2020 р. Справа № 913/712/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Новикової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (в.. 1005 Л/1-7) на рішення господарського суду Луганської області від 03.03.2020 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Драгнєвіч О.В., повний текст якого складено 06.03.2020 року, у справі

за позовом 23 Державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області, смт. Марківка,

до Марківської селищної ради Марківського району Луганської області, смт. Марківка,

про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИЛА:

23 Державна пожежно-рятувальна частина Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області звернулась до Господарського суду Луганської області з позовом до Марківської селищної ради Марківського району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю - гаражі на 5 боксів літера "Г" площею 128,2 кв.м. за адресою смт. Марківка, пров. Південний, буд. 7 б, Марківького району, Луганської області.

Рішенням господарського суду Луганської області від 03.03.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що ним до місцевого господарського суду не були додані документи на підтвердження обставин, що мають значення для справи, та позивач надає докази на підтвердження цих обставин суду апеляційної інстанції та просить з їх урахуванням, скасувати рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні представники позивача підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі, просили її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 та 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів та змісту апеляційної скарги, позивачем додаткові докази, подані на адресу суду апеляційної інстанції, до місцевого господарського суду не надавались.

При цьому, будь-яких обставин неможливості подання таких доказів на адресу суду першої інстанції позивач не навів.

За викладених обставин, додаткові, додані до апеляційної скарги докази, додані позивачем до апеляційної скарги, які не надавались суду першої інстанції, не можуть бути прийняті господарським судом апеляційної інстанції в силу положень частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

23 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій України у Луганській області звернулась до Господарського суду Луганської області з позовом до Марківської селищної ради Марківського району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю - гаражі на 5 боксів літера "Г" площею 128,2 кв.м. за адресою смт. Марківка, пров. Південний, буд. 7 б, Марківького району, Луганської області.

За твердженням позивача, останній, починаючи з липня 2008 року добросовісно заволодів та по цей час безперервно та відкрито, з відома та усної домовленості з Марківської селищної ради смт. Марківка Луганської області, володіє та користується нежитловою будівлею - гаражі на 5 боксів літера "Г" площею 128,2 кв.м., яка розташована в смт. Марківка, пров. Південний, буд. 7б, Луганської області (враховуючи проведену реорганізацію 44 самостійної державної пожежної частини, смт.Марківка, Марківського району Головного територіального управління МНС у Луганській області (СПДЧ-44) згідно наказу Головного територіального управління МНС у Луганській області №23 від 13.06.2012 року "Про здійснення організаційно-штатних заходів".

Зазначене нерухоме майно нежитлова будівля - гаражі збудовані Марківським управлінням сільського господарства районного виконкому Марківської районної Ради народних депутатів господарським способом в 1970 році без складання необхідної на той час документації та оформлення права власності на будівлю. Марківське управління сільського господарства, як відділ, районного виконкому Марківської ради народних депутатів, разом з Марківською райрадою народних депутатів були ліквідовані в 1992 році. З 1992 року право власності на нежитлову будівлю-гаражі за адресою смт. Марківка, пров. Південний буд. 7б, ніхто не заявляв, вони були безхазяйні.

Рішенням Марківської селищної ради № 70 від 15.11.2019 року, за зверненням позивача, нежитловій будівлі-гаражам присвоєна адреса під №7б по пров. Південний, смт. Марківка (а.с.44).

Згідно довідки Бюро технічної інвентаризації Марківської районної ради №94 від 16.12.2019 на нежитлову будівлю - гаражі, розташовані за адресою Марківський район в смт. Марківка, пров. Південний, буд. 7б, Луганської області, право власності не зареєстровано (а.с.30).

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного державно реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на вказані будівлі гаражів за адресою: смт. Марківка, пров. Південний, буд. 7б, Луганської області, право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, не зареєстровано (а.с.32).

На замовлення позивача, Марківським районним бюро технічної інвентаризації 30.10.2019 був виготовлений технічний паспорт на нежитлову будівлю - гаражі літ.Г (1-1 гараж заг. площею 75,6 кв.м.; 1-2 гараж заг. площею 52,6 кв.м., 1-2 - загорожа), розташовані за вказаною адресою (а.с.33-42).

Позивач зазначає, що нежитловою будівлею - гаражі на 5 боксів літера "Г" площею 128,2 кв.м. за вказаною адресою він добросовісно заволодів з огляду на те, що власник майна - Марківське управлінням сільського господарства районного виконкому Марківської районної Ради народних депутатів (який побудував будівлі в 1970 році без складання необхідної на той час документації та оформлення права власності на будівлю) як відділ, районного виконкому Марківської ради народних депутатів, разом з Марківською райрадою народних депутатів були ліквідовані в 1992 році, що підтверджується доданою копією розпорядження Представника Президента України про створення районної державної адміністрації травня 1992 року (а.с.28).

Отже позивач вважає, що відсутні підстави вважати, що спірне майно було набуте ним у володіння всупереч волі попередніх власників.

Позивач також обґрунтовує свої вимоги тим, що вказані приміщення гаражів були зайняті ним добросовісно, безтитульно, відкрито та безперервно з 2008 року він володіє цими будівлями, є єдиним користувачем, використовує їх за призначенням в своїй діяльності для розміщення автомобілів, спецтехніки та пожежно-рятувального обладнання. Більше 10 років щомісячно сплачує платежі за використану електроенергію, яка використовується під час експлуатації будівлі- гаражів, на підтвердження чого позивачем додані копії договорів та платіжних доручень про оплату послуг з постачання електроенергії (а.с.46-60, 93-130).

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом про визнання за ним права власності на вказаний об'єкт за набувальною давністю у відповідності до ст.ст.16, 344 ЦК України

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Змістом права власності є володіння, користування та розпорядження майном на власний розсуд.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Одним зі способів набуття права власності Цивільний кодекс України визначає набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 Цивільного кодексу України).

У відповідності до положень ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Виходячи з приписів частин 1-3 статті 141 Господарського кодексу України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу.

Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Держава реалізує право державної власності через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління, які здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (ч.5 ст.22 Господарського кодексу України).

Згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач - 23 Державна пожежно-рятувальна частина Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області є державною організацією (установа, заклад), належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади - Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

У відповідності до п.1 Положення «Про Державну службу України з надзвичайних ситуацій», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1052, Державна служба України з надзвичайних ситуацій є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності.

Відповідно до Положення про 23 Державну пожежно-рятувальну частину Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області (нова редакція), затверджена наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23.05.2013 № 293 (у редакції наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 22.11.2016 № 602), позивач (надалі - ДПРЧ-23) є державним пожежно-рятувальним підрозділом зі статусом державної аварійно-рятувальної служби (а.с.9-24).

Позивач - ДПРЧ-23, є правонаступником ДПРЧ-23 Головного територіального управління МНС України у Луганській області, створений за рішенням Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій України з метою запобігання, реагування та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру, гасіння пожеж, пожежно-, аварійно- та пошуково-рятувальних й інших невідкладних робіт у зоні відповідальності (п.п.1.1. - 1.2. положення).

Згідно п.п.1.3. ДПРЧ-23 належить до сфери управління ДСНС України та безпосередньо підпорядковується Головному Управлінню Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Луганській області (далі - територіальний орган). Оперативне керівництво нею здійснює міськрайонний відділ територіального органу.

За організаційно-правовою формою господарювання ДПРЧ-23 є державною організацією. ДПРЧ-23 є бюджетною установою та утримується за рахунок коштів державного бюджету (п.п.1.10, 1.14 положення).

Майно, отримане ДПРЧ-23 від Державної служби з надзвичайних ситуацій України, територіального органу, інших юридичних осіб або придбане за рахунок коштів загального та спеціального фондів державного бюджету, є державною власністю і закріплене за нею на праві оперативного управління. ДПРЧ-23 використовує закріплене за нею майно лише за його цільовим і функціональним призначенням. Розпорядження майном та його відчуження здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства (п.5.2. положення).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що за позивачем - 23 Державною пожежно-рятувальною частиною Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області, як за державною організацією, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади - Державної служби України з надзвичайних ситуацій, майно може закріплюватися, зокрема, на праві оперативного управління. І в даному випадку, позивач не може бути самостійнимсуб'єктомм права власності на вказане майно, оскільки саме органи державної влади здійснюють управління майном, що є у державній власності, відповідно до закону, але власником такого майна є держава (стаття 326 Цивільного кодексу України, стаття 141 Господарського кодексу України), що наразі не було враховано позивачем під час звернення до суду із відповідним позовом.

Відповідний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №920/726/17, що наразі враховується судом під час розгляду даного спору.

Крім того, нерухоме майно може стати об'єктом набуття за давністю, оскільки вважається, що таке майно існує.

Однак, якщо будівля чи споруда не є об'єктом нерухомості, прийнятим в експлуатацію, право на яке зареєстроване у установленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо.

При цьому, позивачем не доведено, що спірний об'єкт побудований з дотриманням норм чинного на момент будівництва законодавства та введення його в експлуатацію, тобто набуття статусу нерухомого майна.

Натомість сам позивач зауважує про те, що свого часу вказані будівлі були побудовані без складання необхідної на той час документації та оформлення права власності на будівлю. А отже взагалі відсутні підстави стверджувати, що спірні будівлі набули статусу нерухомого майна.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 03.03.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.06.2020

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін