РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.05.2020Справа № 910/1972/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Креін Юкреін"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про визнання недійсним пунктів договору.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Сторожук Д.І.;

від відповідача - Слюсар С.В.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання недійсними пунктів 7.7 та 7.11 договору поставки (закупівля товару за власні кошти) №УГВ6262/11-17 від 11.08.2017 з підстав невідповідності даних пунктів засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідач вимоги позову відхиляє, оскільки на його переконання оспорювані пункти договору не суперечить актам законодавства України, інтересам держави і суспільства; волевиявлення учасників правочину було вільним, що підтверджується підписанням договору та його подальшим виконанням; правочин було вчинено у письмовій формі; господарські операції за договором спричинили реальні зміни майнового стану сторін. Відповідач окремо зауважує, що в момент вчинення договору сторонами було дотримано вимоги, що передбачені нормами ст. 203 ЦК України. Щодо санкцій, які встановлені оспорюваними пунктами, то право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України, і покладення відповідальності у вигляді штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства, а тому не може бути підставою для визнання недійсними спірних умов договору. Щодо відповідності спірних пунктів засадам добросовісності, розумності та справедливості, то на переконання Відповідача зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права, і підписуючи договір сторони погодились з передбаченими цим договором умовами. Зокрема, Позивач не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей, як це передбачено ч. 4 статті 181 ГК України.

Позивач у відповіді доводи відзиву відхиляє, оскільки на його думку сам факт укладання спірного Договору та обізнаність Сторін з його умовами не має наслідком, як на тому наполягає Позивач, відмови в дослідженні обставин справи, зазначених Позивачем у позові, та відмови у позові, і при цьому Відповідачем не заперечуються фактичні обставини несправедливості, нерозумності та недобросовісності частин оскаржуваного Договору. Також Позивач наголошує, що реалізація принципу свободи договору не є належною та обгрунтованою перешкодою у визнанні частин Договору недійсними, а сам факт того, що чинне законодавство передбачає застосування штрафу та пені абсолютно не свідчить про законність можливості застосування штрафних санкцій у даному випадку. Також Позивач вважає безпідставним застосування Відповідачем наведених ним висновків Верховного Суду до спірних правовідносин.

У запереченнях на відповідь на відзив Відповідач наголошує на обґрунтованості викладених ним у відзиві заперечень проти позову та додатково наголошує, що проект договору був опублікований до тендеру на веб-сайті Позивача, як договір який укладається за результатами процедури закупівлі, відтак Позивач, як учасник і переможець закупівлі, був з цим договором заздалегідь ознайомлений, усвідомлював та погоджувався з його умовами.

Окремо суд зауважує, що вказані вище заяви по суті спору судом прийняті до розгляду, оскільки подані в строк, також з урахуванням продовження процесуальних строків на їх подання згідно з ч. 4 розділу Х ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору №УГВ6262/11-7 від 11.08.2017 з додатками та змінами, внесеними додатковою угодою від 27.03.2018, далі разом - Договір, Позивач, як постачальник, зобов`язався поставити Відповідачу, як покупцеві, товар, зазначений в специфікації (далі - Товар), що додається до Договору, і є його невід`ємною частиною, а Відповідач - прийняти і оплатити такий Товар.

Відповідно до п. 1.4 Договору «Постачальник підтверджує, що укладання та виконання ним цього Договору не суперечить нормам чинного законодавства України та відповідає його вимогам (зокрема, щодо отримання всіх необхідних дозволів та погоджень), а також підтверджує те, що укладання та виконання ним цього Договору не суперечить цілям діяльності Постачальника, положенням його установчих документів чи інших локальних актів».

У розділі 7 Договору сторони погодили відповідальність кожної зі них за невиконання своїх договірних зобов`язань.

Так, відповідно до п. 7.1 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим Договором.

Відповідно до п. 7.7 Договору, у випадку ненадання або порушення строків надання товаросупровідних документів і/або інших документів відповідно до п. 5.7 Договору, Постачальник виплачує Покупцю штраф у розмірі 10% від вартості Товару, документи щодо якого ненадані або надані з порушенням строку.

Пункт 7.11 Договору передбачає, що у разі невиконання Постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки Товару у строки, зазначені у Специфікації до даного Договору, останній сплачує Покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару.

Вказані вище пункти 7.7 та 7.11 Договору Позивач просить суд визнати недійсними з підстав невідповідності даних пунктів засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Доводи Позивача стосовно недійсності оскаржуваних Позивачем пунктів Договору, загалом зводяться до наступного:

- щодо п. 7.7 Договору: 1) Договором недобросовісно з боку Відповідача передбачено застосування штрафу в розмірі 10% від вартості товару за незначне порушення умов Договору, що стосується не основного зобов`язання (поставки), а похідного зобов`язання (надання пакету документів на товар), який (пакет документів) крім того, в повному обсязі не прямо залежить від Позивача (митне оформлення товару); 2) Договір не містять повного вичерпного пакету документів для кожного окремого випадку поставки, що створює дисбаланс прав та обов`язків сторін Договору і заздалегідь визначає у будь-якому випадку завідомо пріоритет прав Покупця над правами Постачальника, можливість Покупця застосовувати значні за розміром штрафні санкції, фактично, на власний розсуд; 3) з урахуванням матеріального становища Позивача така відповідальність є надмірним тягарем для нього, створить перешкоди для ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення Відповідача, і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору;

- щодо п. 7.11 Договору: 1) Договором недобросовісно з боку Відповідача передбачено застосування штрафу та пені за прострочення поставки, в тому числі за прострочення поставки товару понад 30-денний термін, що за обрахунком Позивача щодо пені може бути щонайменше 2600000 грн., штрафу щодо прострочення поставки Товару за період більше ніж 30 днів щонайменше 3600000 грн.; 2) така сума штрафних санкцій заздалегідь створює передумови для незацікавленості Покупця в отриманні товару, та зацікавленості у стягненні штрафних санкцій за Договором, як самостійного джерела доходів, і створює прямий дисбаланс прав та обов`язків сторін за Договором; 3) з урахуванням прибутку Позивача така відповідальність є надмірним тягарем для нього, створить перешкоди для ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення Відповідача, і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору;

Так, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, є договір який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Правовідносини з поставки товарів за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

З сукупного аналізу наведених вище норм права вбачається, що суперечність правочину актам законодавства, як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судом обставинах справи про порушення певним правочином (його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за змістом статті 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 1 та 2 ст. 217 ГК України). Штрафними санкціями відповідно до частини 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 статті 231 ГК України.

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто, законодавством передбачено як право сторін встановити у договорі розмір неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеню), так і застосувати погоджені у договорі штрафні санкції у певному розмірі, обрахованому від суми зобов`язання, але незалежно від його виконання, оскільки така санкція нараховуватиметься за порушення іншого зобов`язання, тобто, погодивши таким чином саме базу для розрахунку згаданої санкцій (штрафу).

Що і було сторонами у даному випадку погоджено у оскаржуваних п. 7.7 та 7.11 Договору, а саме, погоджено штраф у розмірі 10% від вартості Товару, документи щодо якого ненадані або надані з порушенням строку, погоджено пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару за кожен день прострочення, та за прострочення понад 30 днів - додатково штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару.

Отже, сторони в даному випадку не вийшли за межі закону, а саме скористалися наданим їх законодавцем правом врегулювати у Договорі правовідносини щодо визначення що саме є порушенням умов Договору та нарахування за ці окремі порушення пені і штрафів.

З огляду на наведене у суду відсутні підстави вважати, що у Договорі було сторонами неправомірно передбачено нарахування пені та штрафів (п. 7.7, 7.11 Договору).

Суд зауважує, що покладення відповідальності у вигляді пені та штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства, а тому не може бути підставою для визнання недійсними спірних умов Договору.

Стосовно доводів Позивача, що оскаржувані пункти Договору порушують закріплені в ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд зазначає наступне.

Так, зміст принципів справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових норм, а добросовісність, розумність та справедливість - є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд зазначає, що цивільне законодавство не дає визначення вищезазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання.

Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

При цьому, суд зауважує, що принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Обов`язок доказування і подання доказів розподілений ст. 74 ГПК України між сторонами таким чином, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, судом при вирішенні даного спору враховано узгоджені обома сторонами у визначеному законом порядку умови Договору, який в силу приписів ст. 11 ЦК України є підставою виникнення між сторонами спору певних прав та обов`язків, виконання і дотримання яких відповідає приписам ст. 526 ЦК України, і суд дійшов висновку що узгоджені умови Договору виключали необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної, зокрема, враховуючи наведені вище обґрунтування, що покладення відповідальності у вигляді пені та штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства.

При аналізі наведених вище умов Договору у сукупності з положенням чинного законодавства суд враховував правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 12.09.2018 № 922/184/17 та від 04.04.2019 № 914/2668/17.

Отже, статтею 215 ЦК України визначенні підстави недійсності правочину, і виходячи з її положень правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивачем у даній справі не доведено наявність підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину (зокрема, оспорюваної його окремої його частини - п. 7.7, 7.11 Договору), а також не доведено належними доказами порушення прав та інтересів Позивача укладанням спірних умов Договору, враховуючи його волевиявлення при укладенні Договору погодитися на такі визначені Договором умови щодо підстав та порядку застосування штрафних санкцій (штрафу на пені).

З огляду на наведене, суд відмовляє у задоволенні вимог позову у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Інші доводи та заперечення сторін, наведені ними у заявах по суті спору, судом розглянуті, але до уваги при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору (відмову у задоволені позову з наведених вище підстав) не впливають.

Також суд зауважує, що при вирішенні даного спору та мотивуванні рішення він також керувався ст. 238 ГПК України, яка серед іншого вказує, що суд може не надавати мотивовану оцінку, зокрема, тим аргументам учасників справи, які очевидно не відноситься до предмета спору.

Понесені Позивачем судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України йому не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України, з урахуванням положень ч. 4 розділу Х ГПК України.

Повне рішення складено 04.06.2020

Суддя Р.Б. Сташків