ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/569/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Калашников Г.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Хім-Агро-60" (51400, м. Павлоград, Дніпропетровська область, вул. Світличної Ганни, 59-С, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріка-М" (62620, Харківська область, Великобурлуцький район, с. Вільхуватка, вул. Синько, 28, )
про стягнення 2 870 837,08грн.
за участю учасників справи:

учасники справи не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача 1 750 432,20грн. основного боргу, 279 100,05грн. 28% річних, 17 504,32грн. збитків від інфляції, 298 670,85грн. пені., 525 129,66грн. штрафу. Судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу позивач просить суд покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки товару № 44/6/01 від 30.01.2019 в частині здійснення оплати за поставлений товар з посиланням на ст.ст.509, 526, 610, 625, 626, 627-629, 692, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 193, 216, 230, 231 Господарського кодексу України.

Ухвалою суду від 26.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, почато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 24.03.2020.

17.03.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти нарахування штрафних санкцій заперечує, просить суд в задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків від інфляції в розмірі 17 504,32грн., 28% річних в розмірі 279 100,05грн., пені в розмірі 298 670,85грн. та штрафу в розмірі 525 129,66грн. відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за те саме порушення, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за те саме порушення. Крім того, на думку відповідача, заявлені до стягнення штрафні санкції та відсотки за користування грошовими коштами носять очевидно несправедливий характер. На підставі зазначеного, відповідач, посилаючись на ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України, зазначив про можливість зменшення штрафних санкцій за рішенням суду.

26.03.2020 позивач надав суду відповідь на відзив, в якій не погоджуючись з доводами відповідача, зазначив про можливість одночасного стягнення пені та штрафу, оскільки таке стягнення передбачено нормами чинного законодавства. Як вважає позивач, сума штрафних санкцій є співмірною та цілком справедливою, оскільки сума грошових коштів, що становить суму заборгованості відповідача перед позивачем є значною.

Що стосується зменшення розміру штрафних санкцій, позивач зазначив про відсутність у відзиві на позов будь-яких доводів в обґрунтування наявності підстав для можливості зменшення заявленого розміру штрафних санкцій, а також відповідачем не вказано, яким чином штрафні санкції можуть призвести до істотного погіршення фінансового стану відповідача.

На підставі зазначеного позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Розгляд справи у підготовчому провадженні неодноразово відкладався.

В підготовчому засіданні 14.05.2020 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Позивач у призначене судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі свого представника та зазначив, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду ним будуть надані докази понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із дією карантину на території України.

Розглянувши дане клопотання, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки запровадженні карантинні заходи, на які посилається заявник у клопотанні, не є тією підставою, що зумовлює неможливість судового розгляду справи, а відповідач у своєму клопотанні не навів конкретних об`єктивних причин не можливості його участі в судовому засіданні. Крім того, судом було визнано не обов`язковою явку сторін в судові засідання, а сторонам було запропоновано надавати всі заяви, пояснення та клопотання у письмовому, або електронному вигляді, направляючи їх на адресу суду. Відповідачем було реалізовано його процесуальне право надання відзиву на позовну заяву, який був прийнятий судом до розгляду.

Також, слід відзначити, що незважаючи на те, що явку сторін в судові засідання судом було визнано не обов`язковою, судові засідання неодноразово відкладались за клопотанням представника відповідача, тоді як повторна неявка в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки зумовлює можливість розгляду справи судом за відсутності такого учасника справи (п.2 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що обізнаність відповідача про судовий розгляд та факт неодноразового подання ним заяв про відкладання розгляду справи вказує на наявність в нього можливості письмово висловити свою позицію відносно предмета спору, використання якої є суб`єктивним правом відповідача, яке не може перешкоджати встановленню правової визначеності відносно розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

30.01.2019 між Приватним підприємством "Хім-Агро-60" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агріка-М" (відповідач) укладено договір поставки товару № 44/6/01 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати у власність відповідача товарно-матеріальні цінності, а відповідач прийняти товар та відповідно до умов договору сплатити позивачу його вартість.

За умовами п.2 договору найменування, кількість, ціна за одиницю, загальна вартість товару, строк оплати товару, місце та строк його поставки, і інші необхідні умови відображаються сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

30.01.2019 сторонами було складено та підписано Специфікацію № 1 до договору, відповідно до якої позивач зобов`язався поставити відповідачу Добриву КАС -32 в кількості 340 т на загальну суму 3 468 000,00грн.

Цією ж специфікацією сторони погодили порядок здійснення розрахунків, а саме: відповідач зобов`язався оплатити товар в розмірі 30% від загальної вартості до 31.01.2019, а 70% від загальної вартості до 01.08.2019.

Згідно із п.4 договору зобов`язання по поставці товару вважаються виконаними після підписання відповідачем відповідних первинних документів, що підтверджують отримання товару.

На виконання умов спірного договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 833 458,00грн., що підтверджується видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Відповідач зобов`язання за договором виконав не повному обсязі, оплату за поставлений позивачем товар здійснив частково, в розмірі 1 083 025,00грн., що підтверджується копіями платіжних доручень, наявних в матеріалах справи.

Таким чином, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 1 750 433,00грн., яка до теперішнього часу відповідачем не сплачена.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовну, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст.11,509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення також закріплені в ст.ст.173-175 Господарського кодексу України.

Згідно із ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст.ст.627,628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526, 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, за яким одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.265 Господарського кодексу України).

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до ч. 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було встановлено судом, відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити остаточний розрахунок за товар до 01.08.2019. Проте, відповідач поставлений позивачем товар прийняв, однак заборгованість в повному обсязі не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Факт отримання відповідачем товару на загальну суму 2 833 458,00грн. та часткової оплати товару на суму 1 083 025,00грн. підтверджується видатковими накладними, підписаним відповідачем без будь-яких зауважень та заперечень, копіями платіжних доручень, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач в повному обсязі розрахувався за товар, поставлений позивачем.

Факт наявності заборгованості на вказану суму відповідачем не спростований та не оспорюється.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 1 750 433,00грн.

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем заявлена сума до стягнення складає 1 750 432,20грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню в розмірі, заявленому позивачем.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені, 28% річних, збитків від інфляції та штрафу, суд керується наступним.

В силу ч.2 ст.20 Господарського кодексу України захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Суд зазначає, що двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням договору відповідач прийняв на себе обов`язок вчасно сплатити поставлений товар, а позивач у свою чергу набуває права вимагати у відповідача вчасного здійснення оплати товару та застосування до відповідача санкцій за невчасне виконання таких робіт.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

У п.13 договору сторони погодили, що у разі прострочення строків оплати товару, на вимогу позивача, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки.

Крім того, сторони у п.14 договору погодили, що у разі прострочення строку оплати товару понад 30 календарних днів, окрім пені, передбаченої п.13 договору, відповідач на вимогу позивача зобов`язався сплатити позивачу штраф у розмірі 30% від вартості неоплаченого товару.

На підставі зазначеного позивач за період з 01.08.2019 по 24.02.2020 нарахував відповідачу пеню на суму невиконаного зобов`язання 1 750 432,20грн., яка складає 298 670,85грн., а також штраф 30% за прострочення понад 30 днів на загальну суму 525 129,66грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Суд звертає увагу, що сторони у договорі інший порядок нарахування пені не передбачили, а тому позивач мав право на нарахування пені лише за шість місяців, починаючі від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем у позовній заяві нараховано пеню на загальну суму 298 670,85грн. за період з 01.08.2019 по 24.02.2020, який перевищує шість місяців, а тому враховуючи п.6 ст.232 Господарського кодексу України суд, здійснивши перерахунок пені, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню за період шість місяців (з 01.08.2019 по 01.02.2020), що становить згідно проведеного перерахунку 274 476,65грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 24 194,20грн. суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 30% штрафу, суд, перевіривши правомірність його нарахування, дійшов висновку, що таке нарахування передбачено умовами спірного договору, відповідає наданому розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними документально та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Пунктом 12 договору сторони погодили, що у разі прострочення строків оплати товару, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу 28% річних від простроченої суми.

На підставі зазначеного позивач нарахував відповідачу 28% річних в розмірі 279 100,05грн. за період з 01.08.2019 по 24.02.2020 та збитки від інфляції в розмірі 17 504,32грн. за період з серпня по грудень 2019 року.

Перевіривши період нарахування, суд встановив, що розрахунок 28% річних та збитків від інфляції є арифметично вірним, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі, а сума в розмірі 279 100,05грн. 28% річних та 17 504,32грн. збитків від інфляції стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача щодо неможливості одночасного нарахування пені та штрафу за несвоєчасне здійснення оплати за отриманий товар, керуючись наступним.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.231 Господарського кодексу України та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

В даному випадку сторони договором передбачили господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України та у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 р. у справі № 903/647/17 та у справі № 917/194/18 від 02.04.2019).

Суд також не приймає заперечення відповідача щодо очевидно несправедливого характеру нарахованих штрафних санкцій та 28% річних оскільки, чинним законодавством передбачена свобода договору, яка полягає у вільному укладенні договорів та визначенні умов договору, відповідно до волевиявлення кожної зі сторін.

Так, нарахування пені, штрафу та відсотку річних в розмірі 28% сторони передбачили умовами договору, відповідачем договір підписано без будь-яких застережень, акт розбіжностей, яким відповідач міг би довести власне непогодження з пунктами, якими визначено розмір штрафних санкцій, відповідачем не укладався, в матеріалах справи такий акт відсутній, даний факт відповідачем також не спростований.

Враховуючи викладене, заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування штрафних санкцій, 28% річних та збитків від інфляції є безпідставними, не обґрунтованими, та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Крім того, у відзиві на позов відповідач зазначає про можливість зменшення розміру штрафних санкцій з посиланням на ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке вирішується судом на власний розсуд із урахуванням конкретних обставин справи (винятковості обставин справи). Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних доводів в обґрунтування наявності підстав для можливості зменшення судом заявленого позивачем розміру штрафних санкцій, як і не надано жодних доказів на підтвердження вимог щодо їх зменшення. В матеріалах справи такі докази також відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення з відповідача.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним.

Пунктом 5 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем надано суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, відповідно до якого судовий збір за подання позовної заяви становить 43 062,56грн., витрати, пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу становлять 50 000,00грн.

При цьому, 22.05.2019 позивач звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, що докази на підтвердження витрат, пов`язаних з розглядом справи, будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

За таких обставин, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору, керується ст.129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладає на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимоги.

Що стосується судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, суд зазначає, що дане питання буде вирішено судом після звернення позивача з відповідною заявою відповідно до ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.4, 20, 73, 74, 86, 129, 221, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріка-М" (62620, Харківська область, Великобурлуцький район, с. Вільхуватка, вул. Синько, 28, ) на користь Приватного підприємства "Хім-Агро-60" (51400, м. Павлоград, Дніпропетровська область, вул. Світличної Ганни, 59-С, ) - 1 750 432,20грн. основного боргу, 274 476,65грн. пені, 279 100,05грн. 28% річних, 17 504,32грн. збитків від інфляції, 525 129,66грн. штрафу, 42 699,64грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 24 194,20грн. пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду або через господарський суд Харківської області. При цьому строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), відповідно до п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "27" травня 2020 р.

Суддя Т.А. Лавренюк