СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2020 р. Справа № 922/2487/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Зубченко І.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Судаков Д.О. (посвідчення №3726, розпорядження Харківського міського голови №300/2к від 11.03.2020, №413/2к від 04.04.2019),

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.301) на рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2019 (суддя Погорелова О.В., повний текст складено 02.12.2019) у справі №922/2487/19

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Веліс-Трейд", м. Харків

про стягнення 138643,83 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Харківська міська рада, звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Веліс-Трейд", в якому просила суд стягнути з останнього на свою користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 138643,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності по АДРЕСА_3, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на землю, не вносив плату за користування земельною ділянкою, внаслідок чого зберіг грошові кошти у вигляді орендної плати в розмірі 138643,83 грн. (в період з 01.05.2019 по 31.07.2019) за рахунок міської ради як власника земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення статтей 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.11.2019 у справі №922/2487/19 позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідач, не сплачуючи в період з 01.05.2019 по 31.07.2019 орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (грошові кошти у вигляді орендної плати), тобто, відбувся факт безпідставного збереження відповідачем грошових коштів у вигляді орендної плати за рахунок позивача. Як зазначив місцевий господарський суд, з моменту виникнення у відповідача права власності на нерухоме майно, відповідач користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а тому, відповідно до положень статтей 1212-1214 Цивільного кодексу України, повинен відшкодувати позивачу доходи, які він одержав або міг одержати від цього майна.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ФОП Шуліка О.Б. є користувачем спірної земельної ділянки на підставі договору оренди №7564/03 від 06.08.2003 та сплачує по теперішній час орендну плату. Рішенням Харківської міської ради від 28.09.2005 №180/05 спірна земельна ділянка надана в оренду ФОП Шуліка О.Б. строком до 01.09.2030. Відповідач також зазначає про те, що обставина щодо продовження строку дії договору оренди №7564/03 від 06.08.2003 з ФОП Шулікою О.Б. встановлена в постанові Господарського суду Харківської області від 07.08.2006 у справі №АС-11/322-06.

Також в обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає наступне:

- судом першої інстанції порушено приписи ст.530 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не надсилав відповідачу вимоги про сплату боргу, а отже, строк виконання кондикційного зобов`язання не настав;

- місцевий господарський суд не застосував до спірних правовідносин Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України №963 від 25.07.2007. У зв`язку з цим, на думку відповідача, судом першої інстанції неправомірно стягнуто з відповідача грошові кошти на бюджетні рахунки, що призначені для платежів, зазначених у вказаній постанові;

- при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд не застосував спеціальну норму статті 389 Цивільного кодексу України, відповідно до якої гроші, а також цінні папери на пред`явника, що існують у документарній формі, не можуть бути витребувані від добросовісного набувача;

- до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.22 Цивільного кодексу України, які регулюють питання відшкодування збитків;

- суд першої інстанції не врахував ту обставину, що за адресою: АДРЕСА_3, окрім будівлі літ. «А-1» зареєстрована також будівля літ. «А-3», яка на праві господарського відання належить КП «Харківгорліфт»;

-відповідно до положень Податкового кодексу України та ст.283 Кодексу адміністративного судочинства, спори про стягнення боргу за користування землею розглядаються в порядку адміністративного судочинства;

- ТОВ «Веліс-Трейд» є власником нежитлових приміщень, а не будівлі, а тому повинен сплачувати земельний податок на підставі ст.287.8 Податкового кодексу України, а не орендну плату;

- розрахунок розміру орендної плати здійснений Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, тоді як, відповідно до Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладенні договорів оренди землі в м.Харкові, такий розрахунок повинне здійснювати Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради.

-при розрахунку розміру орендної плати позивачем неправильно застосовано коефіцієнт Кф-3, в той час як для обслуговування будівель торгівлі цей коефіцієнт складає 2,5. Також відповідач зазначає, що позивач неправильно застосував коефіцієнт 0,08, оскільки ставка земельного податку, нормативну грошову оцінку яких проведено, становить 1,5 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що спірні правовідносини регулюються положеннями ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України, що підтверджується практикою Верховного Суду з аналогічних спорів. Також позивач вказує на те, що право ФОП Шуліка О.Б. на користування спірною земельною ділянкою припинилося 31.12.2005 у зв`язку із закінчення строку дії договору оренди, а тому посилання відповідача на вказаний договір є безпідставним. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Позивач надав суду заяву від 28.05.2020 про долучення до матеріалів справи витягу №533/0/45-19 від 28.02.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та постанову Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №922/748/19.

Судова колегія приймає до уваги, що витяг №533/0/45-19 від 28.02.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки був поданий позивачем до суду першої інстанції як додаток до позовної заяви (а.с.33), втім, його копія погано читаєма.

Враховуючи, що позивачем надано апеляційному суду читаєму копію документу, який був предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції, він не є новим доказом.

Надана позивачем апеляційному суду постанова Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №922/748/19 є судовою практикою у спорі з аналогічних правовідносин, а отже, не є доказом в розумінні ст.91 ГПК України.

Оскільки надані позивачем документи не є новими доказами, судова колегія дійшла висновку про можливість їх долучення до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 розгляд справи №922/2487/19 призначено на 28.05.2020 о 12:00 год.

Відповідач в судове засідання 28.05.2020 не з`явився.

Представник відповідача Гриценко В.О. надіслав суду клопотання від 28.05.2020 про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в Україні карантину.

Представник відповідача - ОСОБА_1 надіслав суду у формі електронного звернення громадян прохання від 27.05.2020 не проводити судові засідання у справі №922/2487/19 до закінчення карантину (22.06.2020), продовжити строк розгляду справи та призначити судове засідання після закінчення карантину.

Розглянувши клопотання представників відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Судова колегія враховує, що розгляд цієї справи вже відкладався за ухвалами суду від 16.04.2020, 14.05.2020, в тому числі, за клопотанням відповідача.

Явка представників сторін в судове засідання обов`язковою судом не визнавалася судом У клопотанні заявником жодним чином не обґрунтовано, які саме обставини підлягають встановленню та з`ясуванню саме у судовому засіданні та потребують присутності представника в судовому засіданні.

Відповідач в заяві про відкладення розгляду справи посилається виключно на факт запровадження в Україні карантину, при цьому, не ніяким чином не обґрунтовує неможливість закінчення розгляду справи в судовому засіданні 28.05.2020 без участі його представника.

Натомість саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів - на що вказано Верховним Судом у постановах від 28.04.2020 у справі № 910/10553/18, від 29.04.2020 у справі №910/6097/17, від 05.05.2020 у справі №910/3880/19, від 05.05.2020 у справі №909/2323/19, в яких судом касаційної інстанції було відмовлено в задоволенні клопотань учасників справи про відкладення розгляду справи, мотивованих лише тією обставиною, що в Україні запроваджено карантин.

Крім того, враховуючи, що відповідач обізнаний про апеляційне провадження та призначену дату судового засідання, він не був позбавлений можливості вчинити дії направлені на організацію представництва його інтересів у суді, зокрема, забезпечити участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів.

Також суд враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України, якими до основних засад судочинства віднесено, зокрема, розумні строки розгляду справи судом, що, також є одним з елементів права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів також приймає до уваги рекомендації, викладені в листі Ради суддів України №9рс-186/20 від 16.03.2020, щодо запровадження особливого режиму роботи судів на період карантину, які передбачають, у тому числі, можливість здійснення судового розгляду справ без участі сторін, зважаючи на наявність достатніх матеріалів для розгляду справи.

У постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 Верховний Суд зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні 28.05.2020 заперечував проти задоволення клопотань відповідача і відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, відповідач належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, розгляд справи неодноразово відкладався судом, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотань відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено відповідача про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності його представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

На підставі договору купівлі-продажу №397 від 03.04.2019 ТОВ «Веліс-Трейд» набуло у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 18-:-24, 36-:42, II, III, VI, VII (частка 9/10) в нежитловій будівлі літ. "А-1" загальною площею 381,6 кв.м. по вул. АДРЕСА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу №395 від 03.04.2019 ТОВ «Веліс-Трейд» набуло у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 16, 2-:-12, 12а, 13, 13а, 14, 28-:35, V, VI в нежитловій будівлі (частка 9/10) літ. "А-1" загальною площею 343,9 кв.м. по АДРЕСА_3

03.04.2019 проведено державну реєстрацію права власності ТОВ «Веліс-Трейд» на вказане нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175806841 від 31.07.2019 (а.с.25-31 т.1).

Із вказаної довідки також вбачається, що 1/10 частка нежитлової будівлі літ. «А-1» по АДРЕСА_3 належить фізичній особі ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Відділу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №19-20-0.23,08-12/6/116-17 від 24.07.2017 правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку по АДРЕСА_3 у відділі не обліковуються (а.с.32 т.1).

31.07.2019 року Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ТОВ «Веліс-Трейд» та ОСОБА_2 використовують земельну ділянку, площею 0,157 га по АДРЕСА_3 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень в нежитловій будівлі літ. «А-1». (відповідно до технічного паспорту приміщення торгівельного призначення та кафе).

За результатами обстеження складено акт, в якому зафіксовано, що ТОВ «Веліс-Трейд» з 03.04.2019 по теперішній час використовує вказану земельну ділянку (кадастровий номер :10:002:0043) без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст.125 Земельного кодексу України (а.с.35).

Згідно витягу №533/0/45-19 від 28.02.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, наданого Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, площа земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0043 складає 0,157 га (а.с.33).

Як зазначає позивач, відповідач, не сплачуючи оренду плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору оренди, зберіг кошти та тим самим збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (кошти за користування його майном). Тобто, на думку позивача, відбувся факт безпідставного збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за рахунок позивача, що є підставою для застосування до спірних правовідносин статтей 1212-1214 ЦК України.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ «Веліс-Трейд» у період з 01.05.2019 по 31.07.2019 коштів, згідно з яким їх розмір складає 138 643,83 грн. (а.с.34)

Судова колегія враховує наступне.

Згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України і частині 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі", особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, набуває такі ж самі права на земельну ділянку, на яких вона належала попередньому власнику (землекористувачу) на час відчуження будівлі або споруди.

Водночас у статті 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2020 відповідач - ТОВ «Веліс-Трейд» набув право власності на нерухоме майно, уклавши договір купівлі-продажу з ТОВ «Мако-С», що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175806841 від 31.07.2019 (а.с.25 зворот, 27 т.1).

В матеріалах справи відсутні докази наявності у ТОВ «Мако-С» права власності або користування земельною ділянкою в порядку, визначеному законодавством.

Докази укладення Харківською міською радою договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Мако-С» (попереднім власником) - відсутні.

В силу імперативних вимог статті 125 ЗК України, від однієї особи до іншої особи за правилами статті 120 цього Кодексу та частини 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі" не може перейти право оренди земельної ділянки, яке у попереднього землекористувача ще не виникло станом на час відчуження ним будівель, розташованих на цій земельній ділянці.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 28.02.2020 у справі №913/169/18.

Відсутність у продавця нерухомого майна (ТОВ «Мако-С») на момент його відчуження зареєстрованого права оренди земельної ділянки, на якій розташоване це нерухоме майно, унеможливлює перехід такого права оренди до покупця нерухомого майна - відповідача за правилами частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі».

Отже, до відповідача у цій справі не перейшло право оренди земельної ділянки, оскільки нерухоме майно було набуто від особи, яка не мала врегульованих земельних правовідносин.

У зв`язку з тим, що у попереднього власника не були врегульовані земельні правовідносини стосовно спірної земельної ділянки, відповідач постійно посилається на існування договору оренди спірної земельної ділянки у СПДФО Шуліка О.Б. з Харківською міською радою, яка ще до ТОВ «Мако-С» була власником належного відповідачу нерухомого майна.

Відповідач зазначає про те, що 06.08.2003 Харківська міська рада та СПДФО Шуліка О.Б. уклали договір оренди земельної ділянки, який є на теперішній час чинний. Вказана обставина, на думку відповідача, підтверджується постановою Господарського суду Харківської області від 07.08.2006 у справі №АС-11/322-06.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

06.08.2003 між Харківською міською радою та ФОП Шулікою О.Б. укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,157 га по АДРЕСА_3 (а.с.79 т.1).

Відповідно до п.1.2 вказаного договору, земельна ділянка надається в оренду строком до 31.12.2005 для експлуатації та обслуговування павільйону магазину з прибудовою.

Згідно п.4.2 цього договору, він припиняється у разі закінчення терміну, на який його було укладено.

Рішенням ХІ сесії Харківської міської ради ІV скликання "Про припинення та надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 28.09.2005 р. №180/05 СПДФО Шуліка Олені Борисівні надано в оренду строком до 01.09.2030 р. (але не пізніше початку реконструкції району) земельну ділянку площею 0,1570 га по АДРЕСА_3 в межах, які визначені договором оренди земельної ділянки, реєстраційний №7564/03 від 29.09.2003 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень (павільйон-магазин з прибудовою). Договір оренди землі, реєстраційний №7564/03 від 29.09.2003 року вирішено вважати таким, що припиняє дію з дня державної реєстрації нового договору оренди землі СПДФО Шуліка О.Б.

Матеріали справи не містять доказів укладення Харківською міською радою з ФОП Шуліка О.Б. нового договору оренди землі.

За положеннями статтей 30, 33 Закону України «Про оренду землі» та п.4.1 договору, додаткова угода про продовження строку дії договору оренди укладається сторонами у письмовій формі.

Відповідачем не надано суду доказів укладення ФОП Шуліка О.Б. з Харківською міською радою додаткових угод до договору оренди про продовження строку його дії.

Таким чином, договір оренди землі від 06.08.2003 припинив свою дію 31.12.2005 у зв`язку із закінчення строку, на який його було укладено.

Прийняття міською радою рішення від 28.09.2005 р. №180/05 про надання в оренду спірної земельної ділянки не свідчить про продовження строку дії договору оренди від 06.08.2003, оскільки відповідно до статтей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору і прийняття міською радою рішення), договір оренди землі або договір про продовження строку дії договору оренди землі є укладеним та набирає чинності з моменту його державної реєстрації.

Посилання відповідача на постанову Господарського суду Харківської області від 07.08.2006 у справі №АС-11/322-06 є безпідставними, оскільки питання продовження строку дії договору оренди землі від 06.08.2003 не було предметом позову у вказаній справі.

Як зазначив суд у вказаній постанові у справі №АС-11/322-06, строк оренди за договором від 06.08.2003 продовжено рішенням Харківської міської ради від 28.09.2005 р. №180/05.

Водночас, судом не досліджувалися обставини стосовно укладення та державної реєстрації сторонами договору або додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди від 06.08.2003.

Враховуючи наведене, доводи відповідача про те, що договір оренди від 06.08.2003 з ФОП Шуліка О.Б. не припинив свою дію є непідтвердженими та не приймаються судом.

Відповідач також посилається на те, що ФОП Шуліка Б.О. сплачувала орендні платежі у спірний період - з 01.05.2019 по 31.07.2019, що підтверджується квитанціями про оплату та листом Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (а.с.85, 88-92 т.1). Як зазначає відповідач, ФОП Шуліка О.Б. має право на вчинення майнових дій в інтересах ТОВ «Веліс-Трейд», в тому числі, щодо здійснення оплати за користування земельною ділянкою, що підтверджується нею в листі відповідачу від 12.07.2019 (а.с.93).

З цього приводу судова колегія зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази укладення відповідачем з ФОП Шуліка О.Б. письмового договору на користь третьої особи, як це передбачено статтею 636 Цивільного кодексу України.

Лист ФОП Шуліки О.Б. не є правочином на користь третьої особи.

Враховуючи наведене, відповідачем не надано належних та достатніх доказів наявності підстав для здійснення ФОП Шуліка О.Б. таких платежів.

При цьому, факт сплати ФОП Шуліка О.Б. орендних платежів у даному випадку не впливає на обов`язок відповідача за кондикційним зобов`язанням та не припиняє зобов`язання відповідача виконанням.

Верховний Суд в постанові від 25.02.2020 у справі №922/748/19 дійшов аналогічних висновків про відсутність доказів наявності підстав для здійснення орендних платежів ФОП Шуліка О.Б., а також вказав на те, що сплачені ФОП Шуліка О.Б. грошові кошти не припиняють зобов`язання користувача земельної ділянки виконанням.

Враховуючи наведене, доводи відповідача є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, тому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що він є власником нежитлових приміщень, а не будівлі, а тому повинен сплачувати земельний податок на підставі ст.287.8 Податкового кодексу України, а не орендну плату. Крім того, відповідач вважає, що він є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки.

Судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача.

Як встановлено судом, відповідач є власником 9/10 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_3 у м. Харкові, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175806841 від 31.07.2019.

Отже, відповідач як власник частини нежитлової будівлі зобов`язаний укласти договір оренди землі та сплачувати орендну плату за земельну ділянку комунальної форми власності.

Відповідач посилається на ст.287.8 Податкового кодексу України, яка визначає обов`язок власника нежитлового приміщення у багатоквартирному житловому будинку сплачувати до бюджету податок за площі під такими приміщеннями.

Втім, відповідач не є власником нежитлових приміщень у багатоквартирному житловому будинку, а тому його посилання на ст.287.8 Податкового кодексу України є безпідставними.

Відповідач не входить до переліку суб`єктів, визначених ст.92 Земельного кодексу України, які набувають право постійного користування земельною ділянкою.

Враховуючи наведене, доводи відповідача є безпідставними.

Згідно з частинами 1-3 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зі змісту статтей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статі 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладення договору оренди) та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2017 у справі №922/3412/17 та від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №922/748/19.

У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі слід виходити з того, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц і від 20.09.2018 у справі № 925/230/17).

Вказаним спростовуються доводи відповідача в апеляційній скарзі про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст.22 Цивільного кодексу України, що регулюють питання відшкодування шкоди (збитків).

З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що у спірний період (з 01.05.2019 по 31.07.2019) без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Розмір безпідставно збережених коштів відповідача у період із 01.05.2019 по 31.07.2019 - 138643,83 грн. розраховано Харківською міською радою як розмір плати за земельні ділянки комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності - є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 14 ПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 і ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються, як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до витягу №533/0/45-19 від 28.02.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, земельна ділянка площею 1570 м.кв. по АДРЕСА_3 має кадастровий номер :10:002:0043, площу - 1570 кв.м., знаходиться в економіко-планувальній зоні 7545 та має наступні коефіцієнти:

- зональний коефіцієнт Км2 - 2,38;

- сукупний локальний коефіцієнт КмЗ- 1,24381;

- коефіцієнт функціонального використання Кф - 3.

Середня базова вартість земельної ділянки - 291,18 грн.

Земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 7702436 грн.

В ч.1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Земельна ділянка комунальної форми власності площею 1570 кв.м. по АДРЕСА_3 має кадастровий номер :10:002:0043, була предметом договору оренди землі від 06.08.2003, укладеного між Харківською міською радою та ФОП Шуліка Б.О.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що земельна ділянка, за користування якої позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати, є об`єктом цивільних прав, оскільки вона є сформованою і їй присвоєно кадастровий номер.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про не сформованість спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Судова колегія враховує, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18).

При здійсненні розрахунку розміру нормативної грошової оцінки одного квадратного метра спірної земельної ділянки, позивачем використані дані витягу №533/0/45-19 від 28.02.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, зокрема, коефіцієнти Км2 -2,38, Км3 - 1,24381 та Кф- 3.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що при розрахунку розміру орендної плати позивачем неправильно застосовано коефіцієнт Кф - 3, в той час як для обслуговування будівель торгівлі цей коефіцієнт складає 2,5.

Судова колегія враховує, що 19.12.2016 набрав чинності наказ Мінагрополітики України від 25.11.2016 № 489, яким затверджений новий Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, введений в дію з 01.01.2017.

У додатку 1 цього Порядку встановлені коди видів класифікації земель із відповідними коефіцієнтами функціонального використання.

У витязі №533/0/45-19 від 28.02.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки зазначено про відсутність коду Класифікації видів цільового призначення земель.

Згідно примітки 1 вказаного Порядку (з урахуванням наказу Мінагрополітики України від 27.03.2018 № 162), у разі якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), застосовується із значенням 3,0.

Отже, Харківською міською радою правомірно застосовано коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) - 3.

Враховуючи наведене, доводи позивача є необґрунтованими.

Відповідно до рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 1209/13 від 03.07.2013 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013", базова вартість одного квадратного метра земель міста Харкова встановлена у сумі 291,18 грн., яка щорічно підлягає індексації в порядку, встановленому законодавством України.

Згідно даних Держгеокадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель становить: за 2019 рік - 1,89720602.

Отже, позивачем при розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки правильно застосовано базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова - 291,18 грн. та коефіцієнт індексації - 1,89720602, що відповідає даним витягу №533/0/45-19 від 28.02.2019 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Отже, нормативна грошова оцінка одного квадратного метра у період з 01.05.2019 по 31.07.2019 складала 4906,01 грн., що підтверджується витягом №533/0/45-19 від 28.02.2019 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відповідно до якого нормативна грошова оцінка всієї земельної ділянки площею 1570 кв.м. складає 7702436 грн.

Як встановлено судом, відповідач є власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 18-:-24, 36-:42, II, III, VI, VII (частка 9/10) в нежитловій будівлі літ. "А-1" загальною площею 381,6 кв.м. та нежитлових приміщень 1-го поверху № 1, 16, 2-:-12, 12а, 13, 13а, 14, 28-:35, V, VI в нежитловій будівлі (частка 9/10) літ. "А-1" загальною площею 343,9 кв.м. по АДРЕСА_3 .

Таким чином, відповідачу належить 9/10 частки нежитлової будівлі літ. "А-1", яка розташована на земельній ділянці площею 1570 кв.м.

За вказаних обставин, розрахунок вартості нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку використовував позивач, здійснено позивачем з урахуванням площі земельної ділянки - 1413 кв.м., пропорційно розміру належної відповідачу частки у нежитловій будівлі.

Отже, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яку використовував відповідач, складає 6932192 грн. (4906,01 грн. (нормативна грошова оцінка одного квадратного метра)*1413 (площа земельної ділянки)).

Рішенням 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.2008 № 41/08 затверджено "Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові" (далі-Положення), яке набрало чинності з 01.03.2008 р.

Згідно п. 2.3. додатку до цього рішення базою для обчислення орендної плати є нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка надається в оренду.

Відповідно до п. 2.4. зазначеного додатку річна орендна плата (О) за земельну ділянку розраховується за формулою:

0=Ц х Б х К1 х К2 ,

де:

Ц - нормативна грошова оцінка земельної ділянки, грн.;

Б - єдина для м. Харкова базова ставка орендної плати (частка одиниці);

К1 - коефіцієнт, який враховує наявність складних інженерно-геологічних умов земельної ділянки, визначається згідно з додатком до цього Положення;

К2 - коефіцієнт, який враховує розмір земельної ділянки, визначається згідно з додатком до цього Положення.

Застосування коефіцієнтів складних інженерно-геологічних умов (К1) та обмеженого використання (К2) здійснюється за ініціативою орендаря на підставі наданих ним документів, які свідчать про наявність обставин, що дають право на використання вказаних коефіцієнтів (експертні висновки територіальної організації в галузі інженерних вишукувань для будівництва, спеціалізованих установ та організацій, довідки державних та інших уповноважених органів, висновки (довідки) підприємств, установ та організацій, які експлуатують об`єкти, навколо (уздовж) яких встановлені охоронні зони, тощо).

Враховуючи те, що відповідач не надав документів, які свідчать про наявність обставин, що дають право на використання вказаних коефіцієнтів, коефіцієнти (К1) та (К2) під час розрахунку не застосовувались.

Згідно п. 2.5. вказаного Положення, розмір поточної базової ставки орендної плати становить 0,08.

Вказана ставка річної орендної плати була застосована позивачем при здійсненні розрахунку.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач неправильно застосував коефіцієнт 0,08, оскільки відповідно до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», ставка земельного податку, нормативну грошову оцінку яких проведено, становить 1,5 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2.5 Положення, в основу розрахунку базової ставки орендної плати покладена компенсація відстроченої вигоди, яку має одержати власник (Харківська територіальна громада) за надання земельної ділянки в оренду. Розмір відстроченої вигоди представляє різницю між тими доходами, які би Харківська міська рада отримала сьогодні, продавши земельну ділянку (одноразові надходження від первинного продажу ділянки та капіталізовані поточні надходження земельного податку), і тими доходами, які вона мала би від цього продажу по закінченні строку оренди, приведених у часі (продисконтованих).

У вказаному пункті Положення зазначено формулу та вихідні дані для розрахунку базової орендної плати.

Розмір поточної базової ставки орендної плати, визначений відповідно до наведених вихідних даних, становить 0,08, про що зазначено в п.2.5 Положення.

Таким чином, застосована позивачем ставка орендної плати - 8% затверджена рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 № 41/08 та є обов`язковою для застосування.

При цьому, при розрахунку ставки річної орендної плати не застосовується ставка земельного податку, у зв`язку з чим, посилання відповідача на рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» є помилковими.

Відповідно до п.2.6 Положення орендна плата за земельну ділянку розраховується в залежності від терміну оренди із застосуванням відсотків в залежності від розрахункового розміру орендної плати.

Враховуючи те, що позивачем розраховано розмір безпідставно збереженого майна у розмірі орендної плати за період менше року, то застосовано 100 % строку оренди.

Отже, позивач, застосувавши ставку річної орендної плати 8%, коефіцієнт складних інженерно-геологічних умов (1), коефіцієнт розміру земельної ділянки (1), відсоток строку оренди (100%) та нормативно грошову оцінку земельної ділянки здійснив розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати за земельну ділянку, згідно якого їх розмір складає 138643,83 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що місцевий господарський суд не застосував до спірних правовідносин «Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу», затверджену постановою Кабінету Міністрів України №963 від 25.07.2007. У зв`язку з цим, на думку відповідача, судом першої інстанції неправомірно стягнуто з відповідача грошові кошти на бюджетні рахунки, що призначені для платежів, зазначених у вказаній постанові.

Судова колегія зазначає, що наявність на земельній ділянці зареєстрованого у встановленому порядку за особою нерухомого майна виключає застосування до спірних правовідносин сторін вказаної Методики.

Твердження відповідача про зазначення позивачем неправильного коду бюджетної класифікації, за яким можливе стягнення коштів у разі задоволення позову не є доводами стосовно наведених позивачем обставин по суті спору та правових підстав позову, не впливають на правову оцінку обставин справи, у зв`язку з чим відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що розрахунок розміру орендної плати здійснений Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, тоді як, відповідно до Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладенні договорів оренди землі в м.Харкові, такий розрахунок повинне здійснювати Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради.

Судова колегія зазначає наступне.

Рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 № 7/15 затверджено Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради (а.с.90 т.2).

Відповідно до п.3.1.14 вказаного Положення, Департамент розраховує розмір безпідставно збережених коштів (у розмірі орендної плати) за використання земель комунальної власності з порушенням вимог законодавства.

Враховуючи наведене, Департамент територіального контролю Харківської міської ради має право складати ці розрахунки, у зв`язку з чим, доводи відповідача є безпідставними.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що за адресою: АДРЕСА_3, окрім будівлі літ. «А-1» зареєстрована також будівля літ. «А-3», яка на праві господарського відання належить КП «Харківгорліфт».

Судова колегія враховує, що у справі №922/748/19 суди встановили, а Верховний Суд в постанові від 25.02.2020 підтвердив, що ТОВ «Мако-С» (попередній власник нерухомого майно стосовно відповідача) з 01.03.2016 по 28.02.2019 був єдиним власником будівлі літ. «А-1» на спірній земельній ділянці, кадастровий номер :10:002:0043, площею 1570 кв.м. На цій підставі суд касаційної інстанції залишив без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою з ТОВ «Мако-С» стягнуто безпідставно збережені кошти на підставі ст.1212 ЦК України.

Відповідач і ОСОБА_2 набули у ТОВ «Мако-С» право власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тій же земельній ділянці кадастровий номер :10:002:0043, площею 1570 кв.м., що також було встановлено судами у справі №922/748/19 (постанова Верховного Суду від 25.02.2020).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з розрахунком позивача, оскільки він здійснений на підставі Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 №41/08, Рішення Харківської міської ради від 03.07.2013 №1209/13 "Про затвердження "Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013".

Відповідач вказаний розрахунок не спростував, контррозрахунок суду не надав.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів здійснення ним плати за землю, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.05.2019 по 31.07.2019 в розмірі 138643,83 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що судом першої інстанції порушено приписи ст.530 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не надсилав відповідачу вимоги про сплату боргу, а отже, строк виконання кондикційного зобов`язання не настав.

Судова колегія зазначає, що актами цивільного законодавства не визначений обов`язок боржника виконати кондикційні зобов`язання тільки після пред`явлення вимоги кредитором.

Положення статті 1212 Цивільного кодексу України не визначають строк, в межах якого таке повернення має бути здійснене, і до настання якого, вимога про таке повернення не підлягає задоволенню. Це зумовлено природою правовідносин з набуття/збереження/знаходження майна без достатньої правової підстави та вказує на необхідність негайного повернення майна. Особливості правового регулювання кондикційних зобов`язань виключають існування строку для належного/непростроченого виконання таких зобов`язань у розумінні статті 530 ЦК України.

Враховуючи наведене, доводи відповідача про відсутність вимоги позивача про сплату коштів, а також неправильне застосування судом першої інстанції приписів статті 530 Цивільного кодексу України, суперечать приписам чинного законодавства, у зв`язку з чим, не приймаються судом.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд не застосував спеціальну норму статті 389 Цивільного кодексу України, відповідно до якої гроші, а також цінні папери на пред`явника, що існують у документарній формі, не можуть бути витребувані від добросовісного набувача.

Судова колегія зазначає, що предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, які фактичний користувач повинен повернути на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Тобто, у межах цієї справи не пред`явлено позов про витребування грошей від добросовісного набувача, у зв`язку з чим, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 389 Цивільного кодексу України.

Отже, доводи відповідача є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до положень Податкового кодексу України та ст.283 Кодексу адміністративного судочинства, спори про стягнення боргу за користування землею розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Судова колегія зазначає, що справи у спорах за участю органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 4 Господарського процесуального кодексу України підвідомчі господарським судам.

Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 15.05.2019 у справі № 807/9/18.

У цій справі Харківська міська рада є органом, уповноваженим управляти майном, що знаходиться у комунальній власності, тобто, реалізує повноваження власника земельної ділянки.

Суб`єктний склад сторін відповідає вимогам ст.4 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, цей спір підвідомчий господарському суду, що спростовує доводи відповідача.

Слід зазначити, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2019 року у справі №922/2487/19 - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2019 року у справі №922/2487/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.06.2020р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.В. Зубченко