ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2839/19

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за первісним позовом Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" (Київська обл., м. Ірпінь)

про стягнення 259042,08 грн

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" (Київська обл., м. Ірпінь)

до Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору (м. Київ)

про визнання недійсним пункту договору

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Баскакова І.А. (довіреність від 29.12.2018 вих.№18-0014/69547); Медведовська Ю.О. (довіреність від 26.01.2020 вих.№18-0009/6576);

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Чекарьов Є.В. (довіреність від 18.05.2020)

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору (далі позивач за первісним позовом) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" (далі відповідач за первісним позовом) 259042,08 грн штрафних санкцій.

В обґрунтування заявлених вимог вказано про неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" своїх зобов`язань в частині дотримання строків проведення другого етапу робіт на виконання умов договору № 18-81-286 від 26.06.2018.

Ухвалою від 02.12.2019 Господарський суд Київської області прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, справу ухвалив розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 1 ст. 251 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та доказів відправки копії відповіді на відзив відповідачу у строк, визначений судом згідно з вимог ч. 4 ст. 166 ГПК України, - до 10.01.2020 (включно), а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 20.01.2020 (включно).

23.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" засобами поштового зв`язку надіслало на адресу Господарського суду Київської області зустрічну позовну заяву від 19.12.2019 про визнання недійсним п. 6.1 договору № 18-81-286 від 26.06.2018, укладеного між Національним банком України в особі Банкнотно-монетного двору та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач".

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" посилається на те, що п. 6.1 договору № 18-81-286 від 26.06.2018 суперечить ст. 231 ГК України, ЦК України, Конституції України, а також моральним засадам суспільства.

Також 23.12.2019 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" надійшов відзив від 19.12.2019 на позовну заяву про стягнення штрафних санкцій.

Ухвалою від 27.12.2019 Господарський суд Київської області залишив зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" від 19.12.2019 без руху, у зв`язку з недотриманням на момент її подання вимог п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України.

11.01.2020 до суду засобами електронного зв`язку від Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору надійшла відповідь на відзив від 10.01.2020 вих. № 81-0089/893. Паперова копія цього документа надійшла до суду 16.01.2020.

15.01.2020 на адресу Господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" надійшла заява від 14.01.2020 про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою від 23.01.2020 Господарський суд Київської області прийняв зустрічний позов для спільного розгляду з первісним, об`єднав їх в одне провадження, здійснив перехід до загального позовного провадження з викликом сторін та призначив справу до підготовчого засідання на 18.02.2020.

10.02.2020 до суду від Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від 07.02.2020 вих.№81-0017/6380 про визнання недійним договору в частині.

Ухвалою від 18.02.2020 Господарський суд Київської області продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, відклав підготовче засідання на 24.03.2020, встановив позивачу за зустрічним позовом строк для подання до суду та відповідачу відповіді на відзив до 03.03.20 включно, встановив відповідачу за зустрічним позовом строк для подання до суду та позивачу заперечень на відповідь на відзив до 18.03.2020 включно.

03.03.2020 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" надійшла відповідь на відзив за зустрічним позовом від 02.03.2020.

18.03.2020 до суду від Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору надійшли заперечення на відповідь на відзив за зустрічним позовом від 17.03.2020 вих. № 81-0017/14007.

19.03.2020 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" надійшла заява від 18.03.2020 вих. № 1 про відкладення судового засідання.

Ухвалою від 19.03.2020 Господарський суд Київської області у зв`язку з запровадженням карантину у м. Києві з 12.03.2020 по 03.04.2020 та мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відклав розгляд справи №911/2839/19 на період після 03.04.2020, про дату, час і місце проведення наступного судового засідання для розгляду справи № 911/2839/19 ухвалив повідомити учасників справи додатково шляхом направлення на їх адреси ухвали суду.

Ухвалою від 13.04.2020 Господарський суд Київської області призначив підготовче засідання у справі на 28.04.2020.

27.04.2020 до суду від Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 28.04.2020 Господарський суд Київської області закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.05.2020.

В судове засідання прибули представники сторін.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріали справи докази, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

26.06.2018 між Національним банком України в особі генерального директора Банкнотно-монетного двору (далі замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" (далі виконавець) було укладено договір № 18-81-286 (далі договір) за п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати протягом дії цього договору послуги з прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 3955 м/п та сепаратора жиру типу ПП 7,2-1,1 каналізаційної мережі комплексу харчування, з подальшою утилізацією виявлених засмічень (далі послуги) за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 7 (далі об`єкт).

Відповідно до п. 2.1 договору сторони погодили, що виконавець надає послуги протягом дії цього договору у два етапи:

- перший етап здійснюється протягом 25 календарних днів з дати підписання договору обома сторонами прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 3955 м/п із сепаратором жиру типу ПП 7,2-1,1, з подальшою утилізацією виявлених засмічень;

- другий етап здійснюється протягом 35 календарних днів з дати отримання письмового повідомлення від замовника щодо прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 1553 м/п із сепаратором жиру типу ПП 7,2-1,1, з подальшою утилізацією виявлених засмічень;

Згідно з п. 2.2 договору датою надання послуг вважається дата підписання уповноваженими особами сторін акта про приймання-передавання наданих послуг за відповідний етап, в якому зазначається обсяг та вартість фактично наданих послуг.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна вартість договору становить 64700,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 10783,33 грн.

Розрахунки між сторонами здійснюються у наступному порядку:

- оплата І етапу становить 46457,60 грн, у тому числі ПДВ 20% - 7742,93 грн, і здійснюється у безготівковому порядку протягом 10 банківських днів після підписання уповноваженими особами сторін акта про приймання-передавання наданих послуг першого етапу в повному обсязі;

- оплата ІІ етапу становить 18242,40 грн, у тому числі ПДВ 20% - 3040,40 грн, і здійснюється у безготівковому порядку протягом 10 банківських днів після підписання уповноваженими особами сторін акта про приймання-передавання наданих послуг другого етапу в повному обсязі (п. 3.2 договору).

У відповідності до п. 6.1 договору сторони погодили, що у разі порушення строків надання послуг, на вимогу замовника виконавець за кожен день прострочення сплачує замовникові штраф у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу.

Згідно з п. п. 12.1, 12.2 договору останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими особами обох сторін і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині фінансових зобов`язань договір діє до повного виконання фінансових зобов`язань. У разі невиконання умов цього договору в установлений строк він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що не звільняє сторони від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2018 представник виконавця отримав від замовника лист від 22.10.2018 вих. № 81-0019/56443 «Щодо виконання ІІ етапу прочищення господарсько-побутової каналізації».

Враховуючи умови п. 2.1 договору у виконавця виник обов`язок по прочищенню господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 1553 м/п із сепаратором жиру типу ПП 7,2-1,1, з подальшою утилізацією виявлених засмічень у строк до 04.12.2018 включно (30.10.2018 + 35 к.д).

У відповідь на вищевказаний лист, виконавець надіслав замовнику листа від 26.11.2018 вих. № 26-1/11 за змістом якого просив перенести термін виконання робіт ІІ етапу на 17.12.2018 без зазначення причин неможливості виконання договірного зобов`язання у строк, встановлений п. 2.1 договору.

Однак у строк до 17.12.2019 виконавець робіт не виконав, а акт про приймання-передавання наданих послуг по виконання ІІ етапу робіт по договору був підписаний між сторонами лише 25.04.2019.

Оскільки виконавець допустив порушення виконання ним своїх договірних зобов`язань в частині дотримання строку надання послуг ІІ етапу робіт, замовник направив на адресу виконавця претензію від 23.09.219 вих. № 81-0017/49102 про сплату штрафних санкцій в сумі 259042,08 грн, нарахованих на підставі п. 6.1 договору за період з 05.12.2018 по 25.04.2019.

23.10.2019 замовником було отримано від виконавця гарантійного листа від 22.10.2019 вих. № 01/22, відповідно до якого він просив скасувати нарахований штраф за несвоєчасне виконання робіт ІІ етапу у зв`язку з несприятливими погодними умовами, за рахунок надання виконавцем замовнику безоплатних послуг по першому етапу робіт 20.04.2020.

Несвоєчасне виконання виконавцем умов п. 2.1 договору стало підставою звернення замовника до суду з первісним позовом щодо стягнення з виконавця штрафних санкцій в судовому порядку.

Виконавець, в свою чергу, подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним п. 6.1 договору з підстав його нікчемності, оскільки розмір санкцій, що в ньому визначений, суперечить ст. 231 ГК України, а зміна розміру штрафних санкцій, визначених цією статтею, за погодженням сторін не допускається.

Заперечуючи проти первісного позову, виконавець обґрунтував порушення строку виконання ІІ етапу робіт несприятливими погодними умовами, а саме низькою температурою повітря, за якої виконання робіт на гідродинамічному обладнанні, яке використовує виконавець при прочищенні каналізації, забороняється. Також виконавець зазначив, що замовником нараховано надмірно великі штрафні санкції, які значно перевищують вартість несвоєчасно виконаних робіт, що є підставою для їх зменшення судом. Окрім іншого, виконавець стверджує, що замовником було пропущено строки на стягнення штрафних санкцій, оскільки направлено претензію про їх сплату більш ніж через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, що суперечить ч. 6 ст.232 ГК України.

Замовник не погодився з твердженням виконавця, що сторони не можуть на власний розсуд визначити розмір санкцій, відмінний від того, що зазначений в ч. 2 ст. 231 ГК України. До того ж вказав, що до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 231 ГК України не застосовуються з тих підстав, що він не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки.

Розглядаючи заявлені первісні та зустрічні позовні вимоги, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 217 ЦК України зазначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Виконавець просить суд визнати недійсною частину правочину, а саме п. 6.1 договору, який встановлює відповідальність за порушення строків виконання робіт, оскільки, на його думку, даний пункт договору суперечить ч. 2 ст. 231 ГПК України, зважаючи на те, що встановлює інший розмір штрафних санкцій за порушення негрошового зобов`язання, ніж передбачено чинним законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 231 ГК України унормовано, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у-розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Разом з тим, суд зазначає, що за аналізом змісту ч.2 ст. 231 ГК України вбачається, що визначені в цій статті санкції стягуються у розмірі, зазначеному цією статтею, якщо інший розмір не встановлено в договорі, тобто сторони у договорі можуть передбачити інший розмір штрафу чи пені.

У спірному пункті договору сторони передбачили інший розмір штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 2 ст. 231 ГК України, що є їх правом.

Водночас, слід враховувати, що виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ГК України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що замовник є органом державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ГК України визначено, що держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України органи державної влади є учасниками відносин у сфері господарювання, що не є тотожним поняттю «суб`єкти господарювання».

Отже, оскільки замовник не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, тому особливості відповідальності у господарських відносинах за його участю не визначаються за правилами ч.2 ст. 231 ГК України.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним п. 6.1 договору через невідповідність його положень щодо розміру штрафних санкцій, погоджених за домовленістю сторін, ч.2 ст. 231 ГК України, а отже відсутні підстави і для задоволення зустрічного позову у даній справі.

Що стосується заявлених первісних позовних вимог про стягнення з виконавця робіт штрафних санкцій у розмірі 259042,08 грн, нарахованих на підставі п. 6.1 договору за період з 05.12.2018 по 25.04.2019, суд вказує про таке.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст.525, 615 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За змістом ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 6.1 договору сторони визначили, що у разі порушення строків надання послуг, на вимогу замовника виконавець за кожен день прострочення сплачує замовникові штраф у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу.

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов`язання; він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов`язання.

Пеня ж, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Пеня є триваючою неустойкою, тобто грошовою сумою, яка нараховується за кожний день прострочення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що штраф не може нараховуватись за кожен день прострочення платежу, оскільки це суперечить правовій природі такого виду неустойки, тому задекламована сторонами в п.6.1 договору відповідальність за порушення строків надання послуг є фактично пенею, вимогу щодо стягнення якої і було заявлено у первісному позові.

Приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України унормовано, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Разом з тим, ч. 2 ст. 343 ГК України передбачено, що розмір пені за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Аналогічна позиція викладена і в ст.ст.1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 №543/96-ВР.

З огляду на викладене, законом заборонено нараховувати пеню більшу за подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, лише у разі якщо вона застосовується за прострочку платежу, а не виконання робіт.

Тому суд вказує про правомірність нарахування замовником виконавцю робіт пені у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу, що узгоджується із приписами законодавства.

Перевіривши розрахунок пені, наведений у первісній позовній заяві, господарський суд дійшов висновку, що він відповідає вищевикладеним вимогам чинного законодавства, однак період нарахування пені замовником визначено неправомірно, оскільки день фактичного виконання зобов`язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені. Відтак, первісні позовні вимоги щодо стягнення з виконавця робіт пені підлягають задоволенню частково, а саме на суму 257217,84 грн.

Разом з тим, суд відхиляє заперечення виконавця щодо пропуску замовником строку стягнення штрафних санкцій, оскільки ч. 6 ст. 232 ГК України передбачає період, за який штрафні санкції можуть бути нараховані, та не обмежує кредитора правом на звернення до боржника із вимогою про сплату боргу шестимісячним строком.

Так, в п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зазначено, що щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Господарський суд також не приймає до уваги доводи виконавця щодо неможливості своєчасного виконання умов договору з підстав, які від нього не залежали (несприятливі погодні умови) та які він вважає непереборної сили, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пунктами 7.1 7.3 договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором на період надзвичайних обставин, якщо це невиконання стало наслідком цих обставин, а саме пожежі, стихійного лиха, війни. У цьому разі строк виконання зобов`язань за цим договором продовжується на час дії таких обставин.

Сторона, яка не може виконати свої зобов`язання внаслідок надзвичайних обставин, передбачених у п. 7.1 договору, повинна письмово повідомити про це іншій стороні протягом трьох робочих днів з часу виникнення цих обставин. Невиконання цієї вимоги не дає жодній із сторін права посилатися надалі на вищевказані обставини.

Доказом дії обставин непереборної сили та строку їх дії є документ, виданий відповідним компетентним органом.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Як вказав Верховний Суд України у постанові від 10.06.2015 у справі №3-216гс15, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 Цивільного кодексу України, 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

В той же час, у даній справі, жодних належних та допустимих доказів, в розумінні Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», на підтвердження обставин непереборної сили виконавцем до матеріалів справи не надано.

Відповідно, правові підстави для звільнення виконавця від відповідальності за несвоєчасне виконання ним умов договору щодо ІІ етапу робіт, як вбачається з матеріалів справи, відсутні.

Разом з тим, враховуючи наявне у відзиві на первісну позовну заяву клопотання виконавця про зменшення штрафної неустойки, слід зазначити наступне.

За ч.3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч.1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру штрафної санкції, що підлягає стягненню з боржника за прострочення негрошового зобов`язання, суд бере до уваги таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч.2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За ч.ч. 1 та 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За своєю правовою природою встановлена у п. 6. договору неустойка за порушення зобов`язань є мірою цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим має на меті, насамперед, відновлення порушених прав кредитора, а не його збагачення.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення з виконавця суми штрафної санкції від розміру несвоєчасно виконаних ним робіт та зважаючи, що в матеріалах справи відсутні докази понесення замовником збитків, у зв`язку з несвоєчасністю виконання ІІ етапу робіт по договору, керуючись ст.3 ЦК України та засадами справедливості, добросовісності і розумності, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з виконавця до 64700 грн. Відтак, до стягнення з виконавця підлягає 64700 грн пені. У стягненні 194342,08 грн пені слід відмовити.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість позивач за зустрічним позовом, заявлені ним у позові вимоги, належними та допустимими доказами не довів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови йому в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Враховуючи зменшення санкції судом в порядку ч.1 ст. 233 ГКУ, судові витрати за подання первісного позову покладаються на відповідача за первісним позовом повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 74-79, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" про стягненя 259042,08 грн штрафних санкцій задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" на користь Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору 64700 (шістдесят чотири тисячі сімсот) гривень 00 копійок штрафних санкцій та 3885 (три тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) гривень 63 копійки судового збору.

3. У іншій частині первісного позову відмовити.

4. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецінжиніринг постач" до Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору про визнання недійсним п. 6.1 договору № 18-81-286 від 26.06.2018 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Повне рішення складено: 05.06.2020.

Суддя В.М. Антонова