ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

04.06.2020 Справа № 914/1257/20

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., розглянувши матеріали заяви Приватного підприємства «Львівська Америка», м.Львів

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальність «Добрий бетон», м.Червоноград Львівська область 230 601,12 грн заборгованості, з яких 187 126,90 грн основного боргу, 13 636,18 грн три проценти річних, 29 838,04 грн інфляційних втрат по договору поставки продукції №06/11-17-1 від 06 листопада 2017 року.

ВСТАНОВИВ:

26.05.2020 р. до Господарського суду Львівської області від Приватного підприємства «Львівська Америка» надійшла заява про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальність «Добрий бетон» область 230 601,12 грн заборгованості, з яких 187 126,90 грн основного боргу, 13 636,18 грн три проценти річних, 29 838,04 грн інфляційних втрат по договору поставки продукції №06/11-17-1 від 06 листопада 2017 року.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення у зв`язку з наступним.

Частиною 2 ст. 164 ГПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Згідно із ч.2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до частин 1-5 статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів передбачений пунктом 5.27 Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55. Згідно з вказаним стандартом відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Як вбачається з матеріалів, поданих на розгляд суду, долучені документи у неналежно засвідчених копіях, оскільки відповідно до вимог п.5 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України не містять вказівки на дату засвідчення. Неправильно засвідчені або незасвідчені копії документів є недопустимими доказами фактичних обставин справи та є підставою для скасування судового рішення у справі (правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.07.2018р. у справі №904/8549/17).

Згідно з ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», з 1 січня 2020 року для працездатних осіб встановлено прожитковий мінімум на рівні 2 102,00 грн (2 102,00*100=210 200,00).

Як вбачається з прохальної частини заяви про видачу судового наказу, позивач просить стягнути з ТзОВ «Добрий бетон» заборгованість в розмірі 230 601,12 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього кодексу.

Таким чином судовий наказ не може бути видано оскільки сума вимоги (230 601,12 грн) перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків. Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідним доказом.

Господарським процесуальним кодексом України встановлено певні вимоги до заяви про видачу судового наказу. Так, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.

У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Із положень ст. 152 (п. 8 ч. 1) та ст. 155 (п. 7. ч. 1) Господарського процесуального кодексу України вбачається, що з матеріалів поданої заяви суд повинен встановити наявність чи відсутність виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, не розглядаючи обґрунтованості заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; відповідно до п.8 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України - якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до п.2.1. договору, кількість товару, що підлягає поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, видами, марками визначаються у специфікації №1 (додаток 1 до цього договору).

У п.5.2. договору погоджено, що загальна вартість продукції, що поставляється за цим договором складає загальну вартість всієї поставленої продукції покупцю, що засвідчується підписаними уповноваженими представниками сторін видаткових накладних на продукцію.

До вказаної заяви в якості доказів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, заявником додано: договір поставки продукції №06/11-17-1 від 06.11.2017 р.; додаток № 1 до договору поставки продукції №06/11-17-1 від 06.11.2017 р. (специфікація № 1); платіжне доручення № 648 від 17.11.2017 р. на суму 99 999,40 грн; платіжне доручення № 735 від 20.12.2017 р. на суму 182 910,00 грн; видаткову накладну №РН-0000100 від 09.11.2017 р. на суму 24 381,00 грн; товарно-транспортну накладну від 09.11.2017 р.; видаткову накладну №РН-0000106 від 13.11.2017 р. на суму 8 127,00 грн; товарно-транспортну накладну від 13.11.2017 р.; видаткову накладну №РН-0000109 від 15.11.2017 р. на суму 8 127,00 грн; товарно-транспортну накладну від 15.11.2017 р.; видаткову накладну №РН-0000117 від 20.11.2017 р. на суму 14 512,50 грн; товарно-транспортну накладну від 20.11.2017 р.; видаткову накладну №РН-0000121 від 24.11.2017 р. на суму 24 381,00 грн; товарно-транспортну накладну від 24.11.2017 р.; вимогу-претензію №131 від 20.08.2018 р.; рішення №25/09/19-1 Єдиного учасника Приватного підприємства «Ріелпогранбуд-1» від 25.09.2019 р. (про зміну найменування заявника); наказ №01-к від 30.09.2019 р.

Суд звертає увагу Приватного підприємства «Львівська Америка» на те, що до матеріалів заяви ним не долучено видаткову накладну №РН-0000112 від 16.11.2017 р. на суму 16 254,00 грн та товарно-транспортну накладну до неї, на які заявник посилається у заяві. Не вказано про долучення таких доказів в додатках до заяви про видачу судового наказу.

Дана обставина не дає суду можливості встановити та дослідити твердження заявника про факт поставки ТзОВ «Добрий бетон» товару на загальну суму 95 782,50 грн.

Згідно п. п. 5.4. - п.5.7. договору покупець оплачує поставлену постачальником продукцію, що є предметом цього договору, за погодженою сторонами ціною, шляхом безготівкового переказу грошових коштів у національній валюті на поточний рахунок постачальника. Сторони домовились, що оплата за продукцію доставку здійснюється на умовах 50% попередньої оплати. Датою оплати продукції вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. При здійсненні оплати за продукцію згідно умов цього договору, покупець зобов`язаний у графі призначення платежу в платіжному дорученні на перерахування відповідних сум, робити посилання на даний договір, із зазначенням його номеру і дати укладення.

Суд звертає увагу Приватного підприємства «Львівська Америка» на те, що до заяви, яка поступила на розгляд суду, заявником долучено копії платіжних доручень № 648 від 17.11.2017 р. та № 735 від 20.12.2017 р., які у графі призначення платежу не містять посилання на даний договір, із зазначенням його номеру і дати укладення. У вказаних платіжних дорученнях у графі призначення платежу є посилання на рахунок №СФ-0000103 від 01.11.2017 р. та рахунок №СФ-0000119 від 20.12.2017 р.

Суд звертає увагу Приватного підприємства «Львівська Америка» на те, що до матеріалів заяви ним не долучено рахунок №СФ-0000103 від 01.11.2017 р. та рахунок №СФ-0000119 від 20.12.2017 р. Не вказано про долучення таких доказів в додатках до заяви про видачу судового наказу.

Дана обставина не дає суду можливості встановити та дослідити твердження заявника про факт часткових оплат за поставлений товар на загальну суму 282 909,40 грн.

Отже, надані заявником докази часткових оплат платіжні доручення: № 648 від 17.11.2017 р. на суму 99 999,40 грн призначення платежу: рахунок №СФ-0000103 від 01.11.2017 р.; № 735 від 20.12.2017 р. на суму 182 910,00 грн призначення платежу: рахунок №СФ-0000119 від 20.12.2017 р. не є належними доказами в розумінні ст.76 Господарського процесуального кодексу, якими можна було б підтвердити факт часткових оплат за поставлений товар саме по договору поставки продукції №06/11-17-1 від 06.11.2017 р.

Таким чином, як вбачається із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів, до вказаної заяви заявником не додано усіх достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, а саме існування заборгованості ТзОВ «Добрий бетон» перед заявником у сумі 187 126,90 грн, що не відповідає вимогам ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, і відсутність яких не підтверджує наявність і виникнення у заявника вищевказаної грошової вимоги до боржника на заявлену суму.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлені судом факти, суд дійшов висновку про відсутність безспірності вимог доданими до заяви про видачу наказу доказами.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Наявність спору про право, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором). Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.

Згідно з п.7 ч.1 ст. 155 Господарського процесуального кодексу України під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

За приписами ч. 2 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи викладені вище обставини, а саме заявлення вимоги про стягнення 230 601,12 грн заборгованості, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу про стягнення відповідної заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальність «Добрий бетон» на користь Приватного підприємства «Львівська Америка».

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 151 ГПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Разом з тим, за приписами ч. 2 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 148 ГПК України).

Керуючись ст. ст. 148, 150, 151-154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Приватному підприємству «Львівська Америка» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальність «Добрий бетон», м.Червоноград Львівська область 230 601,12 грн заборгованості, з яких 187 126,90 грн основного боргу, 13 636,18 грн три проценти річних, 29 838,04 грн інфляційних втрат по договору поставки продукції №06/11-17-1 від 06 листопада 2017 року.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію.

Ухвалу складено

та підписано 04.06.2020 р.

Суддя Сухович Ю.О.