РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.06.2020Справа № 910/3288/20
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» (08131, Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Велика Кільцева 56, )

до Державного підприємства «Спецагро» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про стягнення 68 296,48 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства «Спецагро» про стягнення 68 296,48 грн відшкодування шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі ОСОБА_1 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 11.03.2020 була надіслана позивачу та відповідачу на адреси, зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручена адресатам: позивачу - 18.03.2020, відповідачу - 16.03.2020; поштове відправлення з ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі не було вручене третій особі та було повернуте до суду 18.04.2020 року з відміткою у довідці відділення поштового зв`язку на відповідному конверті "за закінченням встановленого строку зберігання".

26.03.2020 позивачем подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи на вимогу виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 11.03.2020.

31.03.2020 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує в повному обсязі. Зокрема, останній зазначає, що відповідно наданого позивачем висновку старшого дільничного офіцера поліції відділу поліції № 4 Шевченківського УП Головного управління Національної поліції у м. Києві Ібраїмова М.А. від 11 березня 2018 року, вбачається, що 05 березня 2018 року до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві звернувся громадянин ОСОБА_1 та пояснив, що 05.03.2018 приблизно о 18:30 за адресою: м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 1, виявив пошкодження автомобіля «Субару Форестер», н.д.з. НОМЕР_2 , внаслідок обвалу криги з даху будинку. Однак, вказане пояснення громадянина ОСОБА_1 нічим не підтверджується, зокрема, у вищевказаному висновку зазначено, що в «ході проведення додаткової перевірки проводилися заходи з метою встановлення можливих свідків, очевидців до вказаної події, але заходами позитивного результату досягнуто не було». Також відповідач зазначає, що 05.03.2019 на заїзд у двір стояв шлагбаум і цілодобово знаходилась охорона, яка запускала тільки по пропусках, які пропускали поліцейських на охоронювану територію для фіксування події. Отже, охорона повинна була знати про вказаний випадок і мали б брати участь в його фіксуванні та повідомити про подію керівництво відповідача. Крім того, біля будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 1 , відсутні місця для паркування автомобілів, а знаходиться пішохідна зона - тротуар, а по периметру будівлі розташована захисна сітка шириною півтори метри для запобігання обвалів криги з даху будинку.

09.04.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідачем не надано жодної підтверджуючої документації, якою б були затверджені технічні характеристики захисної сітки та допустимий строк її експлуатації, та наявність захисної сітки ні в якому разі не скасовує обов`язок балансоутримувача будівлі, закріплений у п.1.1.8.6. Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 150 від 10 серпня 2004 року, балансоутримувач зобов`язаний регулярно виконувати роботи по скиданню з дахів і покрівель снігу та льоду та несе відповідальність за експлуатацію майна, яке перебуває у нього на балансі, згідно законом. Також позивач зазначає, що твердження відповідача відносно того, що факт події нічим не підтверджується є помилковим, адже факт події зафіксований співробітниками Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, за фактом події проведено перевірку та сформовано матеріали ЖЄО.

Третя особа пояснень відносно предмету спору суду не надала, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направила.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. у період з 08.05.2020 по 18.05.2020 включно та з 20.05.2020 року до 29.05.2020 року включно у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 01.06.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.06.2018 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» (далі - страховик) та громадянином України ОСОБА_1 (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту АС № 010900, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, по`вязані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 1.3. вказаного договору, страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку і на умовах, визначених цим договором, правилами страхування та чинним законодавством України, а страхувальник зобов`язується сплатити страховий платіж у визначений цим договором строк та виконувати інші умови договору.

Строк дії періоду страхування 12 місяців.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.03.2018 року з даху будинку №1 по вул. Бориса Грінченка в м. Києві на автомобіль «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , відбулось падіння глиби снігу з кригою.

За змістом довідки від 05.03.2018 Шевченківського управління поліції ГУ НП у м.Києві, 05.03.2018 до Шевченківського управління поліції ГУ НП в м.Києві із заявою звернувся громадянин ОСОБА_1 про те, що 05.03.2018 о 18:30 по вул. Бориса Грінченка 1 в місті Києві він виявив пошкодження свого автомобіля «Subaru Forester», державний номер НОМЕР_2 внаслідок падіння глиби снігу з кригою. Як пояснив заявник, він виявив пошкодження даху та капоту у вигляді вм`ятин та розбиття лобового скла. Вказану подію зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв в повідомлень про вчинення кримінальні правопорушення та інші події Шевченківського управління поліції за № 16778 від 05.03.2018. В ході проведеної додаткової перевірки та при відпрацюванні прилеглої території встановити очевидців події не вдалося. В матеріалах є відмітка слідчого про те, що підстав для внесення до ЄРДР не вбачається.

06.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» із заявою № 001835/02/01 про настання страхового випадку.

22.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» із заявою № 15/04/9.01/0522.18 про виплату страхового відшкодування, в якій просив виплатити страхову виплату.

Відповідно до рахунку № СРфС-0001605 від 12.03.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю "Віді-Стар" вартість ремонту пошкоджень автомобіля «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 складала 68 296, 48 грн з ПДВ.

09.04.2019 позивачем було визнано вказану подію страховим випадком та складено страховий акт № 1405 від 09.04.2018 , згідно якого виплата страхового відшкодування складає 68 296, 48 грн (з урахуванням франшизи).

На підставі зазначеного вище рахунку та страхового акту позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 68 296, 48 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4893 від 18.05.2018.

Відповідно до довідки Міністерства аграрної політики та продовольства України №37-21-15/20501 від 13.11.2019, будинок № 1 по вулиці Бориса Грінченка в місті Києві перебуває на балансі Державного підприємства «Спецагро».

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до Державного підприємства «Спецагро» із заявою № 15/04/8.04/001-20 від 02.01.2020 про відшкодування шкоди.

Відповідачем на вказану заяву надано відповідь № 41/54-13 від 12.02.2020, в якій зазначив про відсутність належних та допустимих доказів вини ДП «Спецагро», оскільки у висновку Шевченківського управління поліції ГУ НП у м.Києві від 05.03.2018 зазначено, що в «ході проведення додаткової перевірки проводилися заходи з метою встановлення можливих свідків, очевидців до вказаної події, але заходами позитивного результату досягнуто не було». Крім того, громадянин ОСОБА_1 до відповідальних осіб ДП «Спецагро» для огляду місця події та фіксації не звертався.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; потерпілі - треті юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом заподіяна шкода, цивільно-правову відповідальність за яку несе власник цього транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, залежно від умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, на законних підставах.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до вимог статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач зобов`язаний забезпечувати управління майном власними силами або укладати договір з юридичними особами на управління майном, забезпечувати умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил, забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.

Згідно з пунктом 1.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 76 від 17.05.2005, та пунктом 1.1.8.6. Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 150 від 10.08.2004, балансоутримувач зобов`язаний регулярно виконувати роботи по скиданню з дахів і покрівель снігу та льоду.

Окрім того, за приписами частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2).

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина, і за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення є зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому за положеннями частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України обов`язок доведення відсутності вини покладається саме на особу, яка завдала шкоди, і у разі доведення відсутності вини така особа звільняється від цивільної відповідальності.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, у відповідності до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 355 ГК України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За змістом ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким нормативно-правовим актом, зокрема, є Закон України "Про страхування", за змістом статті 27 якого до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Вказана норма закону кореспондується з приписами ст. 993 ЦК України.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Отже, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування, до нового кредитора, в порядку приписів ст. 514 ЦК України, переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди.

Як встановлено судом, внаслідок пошкодження транспортного засобу «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 , позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 68 296, 48 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п.7 п. 1 ст. 17 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкової території, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. N 76, передбачено, що балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

З урахуванням вищевикладеного, на Державне підприємство «Спецагро», як балансоутримувача будинку, покладений обов`язок із утримання будинку № 1 по вулиці Бориса Грінченка у місті Києва . Тобто відповідач є зобов`язаною особою за відшкодування шкоди завданої майну чи здоров`ю особі внаслідок бездіяльності чи неналежного виконання своїх обов`язків з забезпечення ремонту та утримання вказаного будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження обставин заподіяння шкоди транспортному засобу «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок падіння глиби снігу з кригою з будинку по вулиці Бориса Грінченка в місті Києві, позивачем надано довідку від 05.03.2018 Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві.

Тож, враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що позивач виплатив страхове відшкодування застрахованого автомобіля «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 , у нього виникло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну шкоду, тобто, у даному випадку до Державного підприємства «Спецагро» в повному обсязі.

Водночас, суд відхиляє твердження відповідача щодо того, що пояснення громадянина ОСОБА_1 нічим не підтверджується, адже факт події зафіксований співробітниками Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві, за фактом події проведено перевірку та сформовано матеріали ЖЄО.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт спричинення збитків страхувальнику позивача падіння снігу з будівлі, розмір майнової шкоди визначено відповідно до вимог, а відповідачем дані обставини не спростовано.

Стосовно того, що по периметру будівлі розташована захисна сітка шириною півтора метри для запобігання обвалів криги з даху будинку, суд зазначає наступне.

Відповідачем не надано жодної підтверджуючої документації, якою б були затверджені технічні характеристики даної сітки, та допустимий строк її експлуатації. Наявність захисної сітки ні в якому разі не скасовує обов`язок балансоутримувача будівлі, закріплений у п.1.1.8.6. Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд для прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України №150 від 10 серпня 2004 року, згідно з яким, балансоутримувач зобов`язаний регулярно виконувати роботи по скиданню з дахів і покрівель снігу та льоду та несе відповідальність за експлуатацію майна, яке перебуває у нього на балансі, згідно з законом.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б доводили відсутність його вини у заподіянні автомобілю громадянина ОСОБА_1 пошкоджень.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 12 113, 50 грн страхового відшкодування.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, які відповідно підлягають задоволенню.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Спецагро» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» (08131, Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Велика Кільцева 56, ) страхове відшкодування в розмірі 68 296 (шістдесят вісім тисяч двісті дев`яносто шість) грн 48 коп. та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. витрат на сплату судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.06.2020

Суддя І.О. Андреїшина