ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2020 р. Справа№ 910/16919/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

За участю секретаря судового засідання : Кулачок О.А.

представників сторін:

від позивача: Косминін О.В. ( довір. №ДСА/Д/Юр/КАВ/44 від 01.03.19);

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020

у справі №910/16919/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестбуд Корпорейт»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватконтинент»

про визнання договору відступлення права вимоги недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/16919/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що:

- укладена відповідачами та оспорювана позивачем угода, за якою відповідач 2 відступив відповідачу 1 право вимоги виконання позивачем грошового зобов`язання за договором, укладеним між позивачем та відповідачем 2, ніяким чином не змінює і не впливає на обсяг грошових зобов`язань позивача за договором підряду.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що:

- відповідно до умов договору субпідряду, укладеного між позивачем та відповідачем 2, жодна із сторін не має права передавати свої права та обов`язки по договору без письмової на то згоди іншої сторони;

- позивач не надавав відповідачу жодної згоди на передачу прав та обов`язків відповідачу 1 шляхом укладення договору відступлення права вимоги, тому укладення договору про відступлення права вимоги №2 від 02.04.2018 не відповідає нормам діючого законодавства, зокрема вимогам ст. 516 ЦК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком», розгляд справи призначено на 20.05.2020.

Від відповідача 1 (15.05.2020) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 1 просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/16919/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 1 зазначає про те, що:

- договір відступлення права вимоги №2 від 02.04.2018 передбачений чинним законодавством, не суперечить вимогам Цивільного Кодексу України;

- у результаті укладення договору відступлення права вимоги №2 від 02.04.2018 ніяким чином не порушено конкретних прав позивача щодо розміру зобов`язання, строків його виконання, тощо.

В судове засідання апеляційного господарського суду не з`явились представники відповідача 1 та відповідача 2.

Від відповідача 1 (20.05.2020) на електронну адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача 1 (адвоката С.І.Опря) про відкладення розгляду справи, призначеного на 20.05.2020, у зв`язку з тим, що Адвокатським об`єднанням «Гравітас», яке представляє інтереси ТОВ «Вестбуд Корпорейт» на виконання постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, згідно якої у період з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин, прийняло рішення щодо переходу на дистанційний режим роботи у період карантину, а тому адвокат працює у дистанційному режимі та з`явитися в судове засідання не має можливості.

При вирішенні клопотання представника відповідача 1 про відкладення розгляду справи колегією суддів враховано наступне.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру серії АН №1012391 від 13.05.2020, виданого адвокатським обєднанням «Гравітас» на підставі договору про надання правової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Вестбуд Корпорейт» №1 від 20.01.2020 уповноважено адвоката Опря Станісліва Ігоровича на надання правничої (правової) допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Вестбуд Корпорейт» у всіх судових та правоохоронних органах, органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах установах та організаціях усіх форм власності. Договором про надання правової (правничої) допомоги права адвоката не обмежуються.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" щодо строків обмежувальних заходів на території України, а саме продовжено строк карантину до 24.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 4 травня 2020 р. № 343 внесено зміни до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, на всій території України продовжено карантин до 22 травня.

Разом з тим, новою редакцією пп. 8 п. 2 дозволено, зокрема діяльність адвокатів.

З урахуванням викладеного та того, що діяльність адвокатів дозволено, клопотання представника відповідача 1 (адвоката Опря С.І.) про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Крім того, судова колегія зважає на приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України згідно із якими одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії").

Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Дія 97" проти України" зазначено, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Крім того, 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, яким статтю 197 ГПК України після частини третьої доповнено новою частиною (частиною четвертою) такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".

Відповідач 2 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Будь-яких клопотань від відповідача 2 до суду апеляційної інстанції не надходило (щодо неможливості прибуття в судове засідання, проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів тощо).

З урахуванням наведеного судова колегія ухвалила розгляд апеляційної скарги у відсутності представників відповідача 1 та відповідача 2.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача судовою колегією встановлено.

28.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватконтинент» (відповідач 2) укладено договір субпідряду №ДСА/Р/ІІ/С/3-1362, за умовами якого відповідач 2 зобов`язався виконати контроль якості зварних з`єднань будівельного об`єкту позивача, а останній - сплатити вартість виконаних робіт.

Пунктом 12.1 договору №ДСА/Р/ІІ/С/3-1362 від 28.07.2015 визначено, що він набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 28.06.2016.

Господарським судом міста Києва встановлено, що відповідачами у справі 02.04.2018 (майже через два роки після спливу строку дії договору субпідряду) укладено договір №2, за яким відповідач 2 відступив відповідачу 1 право вимоги виконання позивачем грошового зобов`язання за договором №ДСА/Р/ІІ/С/3-1362 від 28.07.2015.

У жовтні 2019 року відповідач 1 звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (позивач у даній справі) про стягнення заборгованості у розмірі 15 766 732,27 грн. (справа №905/1840/19).

Відповідач у справі №905/1840/19 звернувся 29.11.2019 до Господарського суду міста Києва з даним позовом про визнання недійсним договору №2 від 02.04.2018.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 09.01.2020 зупинено провадження у справі №905/1840/19 до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Предметом даного судового дослідження є встановлення ознак недійсності визначеного позивачем правочину - договору №2 від 02.04.2018, учасником якого позивач не є.

Відповідно, позивач має довести наявність права, яке порушує спірний правочин, факт порушення цього права та наявність ознак недійсності правочину.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що відповідно до умов договору субпідряду, укладеного між позивачем та відповідачем 2, жодна із сторін не має права передавати свої права та обов`язки по договору без письмової на то згоди іншої сторони; позивач не надавав відповідачу жодної згоди на передачу прав та обов`язків відповідачу 1 шляхом укладення договору відступлення права вимоги, тому укладення договору про відступлення права вимоги №2 від 02.04.2018 не відповідає нормам діючого законодавства, зокрема вимогам ст. 516 ЦК України.

Іншими словами, позивач стверджує, що невиконання умов договору відповідачем 2 майже через два роки з моменту закінчення його дії не відповідає правовому регулюванню норми Закону, що не має імперативного характеру.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про те, що сама по собі невідповідність правочину правовому регулюванню законодавчого припису не є належною правовою підставою визнання такого правочину недійсним, оскільки відповідно до частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

При цьому, законодавцем надано чітке розмежування "правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону" (параграф другий глави 16 Цивільного кодексу України) та "правові наслідки порушення зобов`язання" (глава 51 Цивільного кодексу України).

У даному випадку позивач фактично до твердження про порушення господарського зобов`язання за укладеним договором просить суд застосувати правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину імперативних вимог закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зміст правочину складають права та обов`язки, про набуття, припинення та зміну яких домовилися учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.

Відповідно до статей 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору.

Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених Законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених Законом.

У даному випадку позивачем не доведено наявність підстав для застосування визначених параграфом другим глави 16, зокрема статтею 215, Цивільного кодексу України правових наслідків до укладеного відповідачами договору №2 від 02.04.2018.

Посилаючись на порушення відповідачем 2 господарського зобов`язання позивач мав би використовувати положення глави 51 Цивільного кодексу України, норми якої не передбачають такого правового наслідку порушення зобов`язання як визнання недійсним укладеного договору.

Крім того, судом обгрунтовано відхилено посилання позивача на Постанову Верховного суду України №3-43гс15 від 15.04.15 у справі №910/6098/14, оскільки наведені у ній висновки правозастосування не мали правовим наслідком визнання судом договору відступлення вимоги недійсним. Остаточним рішенням у справі №910/6098/14 (Постанова Вищого господарського суду України від 02.12.2015) у задоволенні позову про визнання недійсним договору відступлення вимоги відмовлено повністю.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено одним із способів захисту права - визнання правочину недійсним.

Отже, особа, яка заявляє вимогу про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, повинна довести суду, що оспорюваний договір порушує її права чи правомірні інтереси, а суду необхідно перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і, в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав такої особи у визначеною нею спосіб.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки позивачем не доведено інше, укладена відповідачами та оспорювана позивачем угода ніяким чином не змінює і не впливає на обсяг грошових зобов`язань позивача за договором субпідряду №ДСА/Р/ІІ/С/3-1362 від 28.07.2015. Відповідно, у даному випадку відсутнє як право, що потребує захисту, так і факт порушення цього права.

У зв`язку з встановленою судом відсутністю правових підстав для застосування такого правового наслідку як визнання правочину недійсним, місцевий господарський суд дійшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273-279, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 у справі №910/16919/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16919/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 27.05.2020

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді С.І. Буравльов

В.В.Андрієнко