СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2020 р. Справа № 922/3484/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя Шевель О.В.

за участі секретаря судового засідання Діденко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EasyCon" апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх. № 412 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2019 у справі №922/3484/19 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Аріт К.В., повний текст рішення складено 28.12.2019)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м. Ізюм, Харківської області,

про стягнення 22 031 924,33 грн,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж 22031924,33 грн, у тому числі: 17602499, 41 грн боргу, 1354144,75 грн пені, 821067,05 грн 3% річних, 2254213,12 грн інфляційних втрат та 330478,87 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.12.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 17602499,41 грн боргу, 135414,47 грн пені, 634340,08 грн 3% річних, 1756333,99 грн інфляційних втрат, 320209,78 грн судового збору. Зменшено розмір пені на 90%. Відстрочено виконання рішення суду на 6 місяців, до 24.06.2020.

АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1 218 730,28 грн, 3% річних - 186 726,97 грн, інфляційних втрат - 497879,13 грн не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені - 1 218 730,28 грн, 3% річних - 186 726,97 грн, інфляційних втрат - 497879,13 грн скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 1 218 730,28 грн, 3% річних - 186 726,97 грн, інфляційних втрат - 497879,13 грн задовольнити. Відшкодувати за рахунок відповідача понесені НАК "Нафтогаз України" судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

Скарга обґрунтована тим, що умовами договору сторони погодили, що фінансування відповідно до постанови №256 Кабінету Міністрів України у будь-якому випадку не змінює строків, порядку розрахунків, а внесення змін до спірного договору має відбуватись лише шляхом укладення окремої додаткової угоди. Умови договору є дійсними та не оспорювались у судовому порядку. Відтак, посилання суду на постанову №256 Кабінету Міністрів України, як на підставу для зміни порядку та строку розрахунків, є такими, що суперечать умовам договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань. Крім того, зазначає, що боржник навіть після звернення НАК «Нафтогаз України» до суду з позовом, не виконав свої зобов`язання щодо сплати суми основного боргу на суму 17 602 499,41 грн та, окрім того, відповідачу надано відстрочку виконання рішення суду на 6 місяців, тому зменшення пені на 90% було незаконним та необґрунтованим. Станом на час розгляду даної справи відповідачем сплачено лише частину суми основного боргу, при цьому прострочення триває значний час.

Як зазначає апелянт, відповідно до консолідованого звіту про фінансовий стан позивача за кінець 2017 року торгова дебіторська заборгованість становила 58988 тис.грн, торгова кредиторська заборгованість у 2017 році становила 8137 тис.грн, відстрочені податкові зобов`язання складають 67304 тис.грн, розмір короткострокових позик складає 44579 тис.грн, довгострокових - 14736 тис.грн. Наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів 2017/2018, 2018/2019 та 2019/2020 років. Прибуток Компанія отримує від інших видів діяльності, не пов`язаних з постачанням природного газу теплогенеруючим підприємствам та підприємствам, які забезпечують природним газом побутових споживачів. Збитковість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки. Відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

21.02.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1790), в якому відповідач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що позивач з кожним роком збільшує свої прибутки та навіть близько не знаходиться у тому фінансовому положенні, у якому знаходиться на цей час більша частина підприємств, які виробляють та транспортують теплову енергію населенню, до яких саме відноситься відповідач, у якого більша частка споживачів складає населення.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EasyCon" підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.09.2017 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", постачальником, та Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж, споживачем, укладено договір постачання природного газу №1051/1718-ТЕ-32, згідно з яким, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п.2.1. договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 8373,3 тис.куб.м.

Умовами п.5.2. договору передбачено, що ціна за 1000 куб.м газу на дату укладення договору становить 4942,00 грн, крім того податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням п.11.3. цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Згідно з пунктом 6.3. договору оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі, коли на споживача поширюється дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання";

2) у будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватись за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1. цього договору, - в разі, коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунку споживача кошти перераховуються на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі, коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року не поширюється дія положень статті 191 Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунку із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений за минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до п.8.2. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Умовами п.8.3. договору сторони погодили, що з урахуванням п.11.3. цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Відповідно до п.10.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить п`ять років.

Згідно з п.12.1. договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

12.01.2018 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, якою внесено зміни, зокрема до:

- абзацу третього п.6.1. договору та викладено його в наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням п.11.3. цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором»;

- п.8.2. договору та викладено його в наступній редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення»;

- п.8.3. договору та викладено його в наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням п.11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.».

20.03.2018 між сторонами підписано додаткову угоду №2 до договору, якою викладено п.2.1. договору в наступній редакції: «Постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 7062,694 тис.куб.м.».

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 42 371 664,25 грн, на підтвердження чого надано акти приймання-передачі природного газу за період жовтень 2017 року - квітень 2018 року (а.с.35-41).

Відповідач розраховувався несвоєчасно та не у повному обсязі, внаслідок чого заборгованість відповідача склала 17 602 499,41 грн.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

За змістом Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій від 11.01.2005 № 20 (який діяв на час укладення договору) держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Так, цим Порядком передбачено здійснення розрахункового обслуговування зазначених рахунків на умовах, наведених у договорі, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності. Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

08.11.2017 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 951 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", згідно з якою з 01 січня 2018 року втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", з одночасним внесенням змін до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

Відповідно до п.4 Порядку від 04.03.2002 № 256 перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

На підставі абзацу 7 п.5 Порядку від 04.03.2002 № 256 підприємства, установи, організації, що надають послуги, зокрема транспортування природного газу, готують реєстри обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг, що підлягають перерахуванню, відповідно до фактичних обсягів спожитих енергоносіїв та наданих послуг, але не вище обсягів нарахованих сум пільг і субсидій, і надсилають їх протягом місяця, але не пізніше 10-го числа місяця, що настає за звітним періодом, фінансовим органам райдержадміністрації, виконавчих органів міських рад (міст республіканського АРК та обласного значення), об`єднаних територіальних громад та головним розпорядникам коштів місцевих бюджетів, які узагальнюють реєстри та надають їх Головним управлінням Казначейства.

Згідно з абзацом 13 п.6 Порядку від 04.03.2002 № 256 (введеного в дію у новій редакції з 01 січня 2018 року) казначейство перераховує протягом місяця, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за звітним періодом, субвенцію для виплати пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема послуг з теплопостачання.

Тобто, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

За змістом пункту 9 частини 1 статті 87 Бюджетного кодексу України до видатків, які здійснюються із Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 97 цього Кодексу).

Згідно з підпунктом "б" пункту 4 частини 1 статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

За змістом статті 625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

Позивачем рішення суду щодо стягнення 17 602 499,41 грн основного боргу не оскаржується, тому з урахуванням ч.1 ст.269 ГПК України, не переглядається судом апеляційної інстанції в цій частині.

Умовами п.8.2., 8.3. договору передбачена відповідальність споживача у разі прострочення ним оплати згідно п.6.1. цього договору у вигляді сплати постачальнику пені, а також платежів, передбачених до ст.625 Цивільного кодексу України.

Для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання. При розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини другої статті 625 ЦК України та санкцій, передбачених умовами договору, слід зазначити, що необхідною умовою для їх застосування є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених порядком визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, та наявність суми основного боргу, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №906/985/18, від 13.02.2020 у справі №917/536/19.

Оплата за поставлений природний газ за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року (включно) проведена відповідачем за рахунок коштів, що виділялись згідно з Порядком від 04.03.2002 № 256.

Кошти у вигляді субвенцій з державного бюджету на загальну суму 21 676 367,06 грн, що перераховані позивачу після 01.01.2018, сплачені відповідачем в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, про що свідчать: платіжні доручення надані відповідачем до справи, довідка по операціям за договором №1051/1718-ТЕ-32 та розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних за договором від 21.09.17 № 1051/1718-ТЕ-32, надані позивачем до позову.

За таких обставин, як вірно зазначено судом першої інстанції, у позивача були відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат за поставлений природний газ за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року, в зв`язку з чим місцевим господарським судом правомірно відмовлено у стягненні сум інфляційних втрат у розмірі 497 879,13 грн та 3% річних у розмірі 186 726,97 грн, нарахованих позивачем за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.11.2019 у справі №916/2286/18, з огляду на те, що остаточне рішення у наведеній справі ще не прийнято, справу № 916/2286/18 передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Крім того, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення 1 354 144,75 грн пені.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів вважає його правомірним та обґрунтованим.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву просив зменшити нараховану суму пені на 90%, тобто до суми 135414,47 грн.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19, від 12.05.2020 у справі 910/9767/19.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з цим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допустити фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 904/4067/18.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості.

Однією з причин тяжкого економічного стану відповідача є дефіцит коштів, пов`язаний з хронічними неплатежами, в основному, з боку населення за спожиті послуги. Борги населення за комунальні послуги у відповідності до інформації про нарахування, надходження та заборгованість за теплову енергію по підприємству досягли по теплопостачанню суму у розмірі 20649895,28 грн, заборгованість населення перед відповідачем виникла по деяким підставам, що не залежать від волі відповідача.

Так, норми діючих на цей час законів (Закон України "Про виконавче провадження", постанова Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення") захищають споживачів (фізичних осіб) від примусового стягнення, у тому числі від стягнення заборгованості за комунальні послуги, однак не передбачають у даному випадку компенсації надавачам комунальних послуг, що веде до прямих збитків комунальних підприємств, до яких відноситься відповідач.

Як зазначає відповідач, на даний час обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію станом на 01.10.2019: надану населенню за 2014-2019 роки склав суму у розмірі 30313188 грн; надану бюджетним організаціям та іншим споживачам за 2016-2018 роки склав суму у розмірі 690,2 тис.грн, загалом - 31003388 грн. Враховуючи те, що підприємству не у повному обсязі були перераховані належні йому субвенції, він не має можливості своєчасно погашати заборгованість перед позивачем, тому як весь час субвенції з Державного бюджету перераховувались через деякий значний час після виникнення збитків у відповідача у вигляді різниці в тарифах на теплову енергію, та крім того не у повному обсязі.

Інших джерел у відповідача погасити борг перед позивачем не має.

Фінансові звіти відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, що були надані до справи відповідачем) -вказують на наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у позивача збитків саме у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання зобов`язання за договором.

Посилання апелянта на значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів 2017/2018, 2018/2019 та 2019/2020 років не спростовує доводів суду першої інстанції, які ним наведені в обґрунтування оскаржуваного рішення в частині задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені на 90%.

Так само не є обґрунтованими посилання скаржника на наявність рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2018 у справі №826/6064/17 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, залишеним в силі постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2018, відповідно до якого визнано протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не визначення джерела фінансування та порядку визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з огляду на те, що дане судове рішення стосується правовідносин між позивачем та державним органом.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, майновий стан сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача з виконання умов договору та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені на 90%, тобто до 135414,47 грн.

Дана правова позиція викладена і в постанові Верховного від 07.11.2019 у справі № 920/437/19.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2019 у справі №922/3484/19 в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 24.12.2019 у справі №922/3484/19 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.06.2020.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль

Суддя О.В. Шевель