ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2020м. ДніпроСправа № 904/5726/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г. за участю секретаря судового засідання Вязовської К.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Терентьєвої Олени Юріївни, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості про фінансовий лізинг № 00010485 від 16.10.2014 р. в розмірі 2 426 526,05 грн.

Представники:

Від позивача - не з`явився

Від відповідача Деркач О. О. - адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Терентьєвої Олени Юріївни про стягнення заборгованості про фінансовий лізинг №00010485 від 16.10.2014 р. в розмірі 2 426 526,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про фінансовий лізинг № 00010485 від 16.10.2014, в частині оплати лізингових платежів, що призвело до виникнення заборгованості за договором лізингу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.12.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.01.2020.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.01.2020 надав клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання про закриття провадження у справі обґрунтовано тим, що позивачем зазначено у якості відповідача - Фізичну особу-підприємця Терентьєву Олену Юріївну РНОКПП НОМЕР_1 . Відповідач зазначає, що зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 з 30.01.2015 припинила статус фізичної особи-підприємця, про що внесено запис №2029717 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, відповідач вважає, що оскільки станом на час подання позивачем позовної заяви ОСОБА_1 з 30.01.2015 припинила статус фізичної особи-підприємця, то провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1. ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання про закриття провадження по справі.

Ухвалою суду від 13.01.2020 розгляд зазначеного клопотання відкладено до наступного судового засідання та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 28.01.2020.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.01.2020 підтримав раніше надане суду клопотання про закриття провадження у справі.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання про закриття провадження по справі.

Ухвалою суду від 28.01.2020 судом відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження по справі та оголошено перерву в судовому засіданні до 05.02.2020.

В судове засідання 05.02.2020 уповноважений представник відповідача не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило.

Представник позивача підтримав позов в повному обсязі та не заперечив проти закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13.02.2020 в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2020 відкладено розгляд справи на 10.03.2020.

У судовому засіданні 10.03.2020 відповідач надав до суду заяву про відвід судді Назаренко Н.Г. від розгляду справи № 904/5726/19.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2020, у задоволенні заяви відповідача про відвід судді Назаренко Н.Г. у справі №904/5726/19 відмовлено.

Ухвалою суду від 10.03.2020 призначено судове засіданні на 23.03.2020 .

Ухвалою суду від 19.03.2020 відкладено судове засідання на невизначений термін, в зв`язку із запровадженням на території України карантину.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2020 призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14.05.2020.

14.05.2020 представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання, в якому просив суд розгляд справи 14.05.2020 провести за відсутності представника позивача; врахувати описку в прохальній частині позовної заяви, в якій помилково зазначено Фізичну особу-підприємця Терентьєву Олену Юріївну замість формулювання - фізична особа ОСОБА_1 . Також позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

14.05.2020 відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Терентьєвої Олени Юріївни та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заява про застосування строків позовної давності обґрунтована тим, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 212/3182/16-ц провадження №61-48592 св 18, було встановлено, що 18 січня 2016 року за вих. №00010485 на адресу Терентьєвої О.Ю. було надіслано позивачем вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору. Відповідач зазначає, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На підставі викладеного, відповідач вважає, що в даному випадку позивач був обізнаний про його порушене право ще 18.01.2016, та звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача з порушенням трирічного строку позовної давності.

Також, 14.05.2020 відповідач подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. За наявності факту розірвання з 04.02.16 Договору про фінансовий лізинг № 00010485 від 16.10.14, у позивача відсутнє право вимагати від відповідача оплати об`єкту лізингу, а отже, відповідач вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за лізинговими платежами та за користуванням об`єктом лізингу після вилучення його державним виконавцем та закриттям виконавчого провадження - задоволенню не підлягають.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Судовий процес фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні 14.05.2020 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення в порядку ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд встановив.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ:

Предметом доказування у даній справі є встановлення наявності правових підстав для виникнення зобов`язань Відповідача перед Позивачем щодо сплати за фактичне користування об`єктом лізингу, факт їх несвоєчасного виконання та наявність правових підстав для відповідальності Відповідача.

16.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) та Фізичною особою-підприємцем Терентьєвою Олени Юріївни (відповідач) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00010485, загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, що є невід`ємними частинами договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, предметом лізингу за цим контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті (надалі - об`єкт лізингу). Об`єкт лізингу був обраний відповідно до специфікації лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого Порше Лізинг Україна придбало об`єкт лізингу.

Відповідно до п. 3.2. договору, Порше Лізинг Україна придбаває об`єкт лізингу (отримує право власності на об`єкт лізингу) та передає лізингоодержувачу об`єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосованого українського законодавства та його контракту.

Згідно з п. 3.4. договору, після завершення строку лізингу за контрактом лізингоодержувач придбаває об`єкт лізингу у Порше Лізинг Україна за купівельною ціною, що буде визначена Порше Лізинг Україна з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають здійсненню за цим контрактом. За умови повної сплати лізингоодержувачем всіх платежів за контрактом, а також виходячи з припущення, що відповідне законодавство України, що регулює відносини сторін за контрактом не зазнає змін, після остаточного погашення лізингоодержувачем всіх належних до сплати платежів за контрактом, купівельна ціна об`єкта лізингу буде вважатися належним чином сплаченою лізингоодержувачем. У разі неповної сплати лізингоодержувачем будь-яких платежів за контрактом розмір купівельної ціни буде визначений відповідним чином.

В п. 5.1. договору, сторони погодили, що об`єкт лізингу буде доставлений та переданий ТОВ «Порше Лізинг Україна» або належним чином уповноваженою особою (Дилером-продавцем) безпосередньо Лізингоодержувачу відповідно до умов договору.

Лізингоодержувач забезпечує оформлення доставки Об`єкту лізингу шляхом підписання Лізингоодержувачем та Лізингодавцем акту прийому - передачі (надалі - Акт прийому-передачі).

Будь-які дефекти Об`єкта лізингу фіксуються в Акті прийому-передачі. Якщо з боку Лізингоодержувача немає заперечень в Акті прийому-передачі, Об`єкт лізингу вважається таким, що був прийнятий Лізингоодержувачем в ідеальному стані та у відповідності до вимог останнього (п.5.4. договору).

Згідно з п. 6.5. договору, лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок зазначений ТОВ «Порше Лізинг Україна» у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь якому разі не підлягають поверненню лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених контрактом.

Пунктом 8.3.2 договору визначено, що якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг»), Порше Лізинг Україна має право розірвати контракт/відмовитися від контракту і витребувати об`єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до п. 12.1.договору, строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

У пункті 12.3. договору сторони погодили, що контракт набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 12.6.1 договору, Порше Лізинг Україна має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення об`єкта лізингу у випадку, якщо лізингоодержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов`язання сплати перевищує 30 календарних днів.

Згідно з п. 12.7 договору, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від контракту визначається Порше Лізинг Україна у відповідному повідомленні/вимозі. Порше Лізинг Україна надсилає лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, зв`язується з ним доступними телефону засобами зв`язку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається Порше Лізинг Україна на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням лізингоодержувача. У випадку неотримання такого повідомлення з будь-яких причин, лізингоодержувач вважається повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується документами з відміткою ДП «Укрпошта» про прийняття повідомлення для відправки. Негайно після розірвання/відмови від контракту Порше Лізинг Україна має право скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів, незалежно від дати їхнього здійснення.

Відповідно до п. 12.9 договору, у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об`єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2, а також якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об`єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, Лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу за свій власний рахунок у відповідному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг будь-яку різницю між вартістю об`єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишились несплаченими відповідно лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов`язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Пунктом 12.13 договору, сторони погодили, що у випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, контракт вважається припиненим на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Відповідно до п. 13.6 договору, якщо Порше Лізинг Україна не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, Порше Лізинг Україна матиме право на вилучення об`єкта лізингу у лізингоодержувача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

На виконання умов договору та загальних умов ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбано транспортний засіб марки VW Touаreg NF 3.0 I V6 TDI, 2014 року виробництва, що підтверджується договором №16/10-14 від 16.10.2014 та рахунком - фактурою №СФ-0000275 від 16.10.2014.

Відповідно до акту прийому-передачі від 24.04.2014 ТОВ «Порше Лізинг Україна» (позивач) передало у розпорядження Фізичної особи-підприємця Терентьєвої Олени Юріївни (відповідач) об`єкт лізингу, а саме: транспортний засіб марки VW Touаreg NF 3.0 I V6 TDI, 2014 року виробництва (а.с. 75).

18.01.2016 позивач направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 00010485 про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору, в якій запропоновано відповідачу сплатити заборгованість в сумі 98 567,40 грн. протягом 3 днів з дня отримання вимоги, а також, в зв`язку з відмовою позивача від договору, впродовж 10 робочих днів з дня доставки цього повідомлення на адресу місця знаходження відповідача повернути об`єкт лізингу (а.с.135).

Крім того, у вказаній вимозі, позивач повідомив, що у випадку несплати заборгованості та/або неповернення об`єкту лізингу, позивач буде змушений стягнути прострочену заборгованість та об`єкт лізингу у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом звернення до суду.

Вказана вимога була отримана відповідачем 03.03.2016, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту Укрпошта (а.с.137).

Позивач зазначає, що відповідачем в порушення вимог підпункту 12.9 договору зобов`язання щодо повернення об`єкту лізингу не було виконано.

10.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. був вчинений виконавчий напис №335 про повернення лізінгоодержувачем ОСОБА_1 на користь лізингодавця ТОВ «Порше Лізинг Україна» об`єкта фінансового лізингу - автомобіль марки Volkswagen, модель - Touаreg, тип - легковий універсал В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , рік випуску - НОМЕР_3 , колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 1 236 592,86 грн., що був переданий в користування на підставі договору про фінансовий лізинг №00010485 від 16.10.2014, та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі в період з 16.11.2015 по 18.11.2016, заборгованість станом на 18.11.2016 у розмірі 98 567,40 грн. (а.с. 139).

25.03.2016 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Літинського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50610673 про примусове виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. №335 виданого 10.03.2016.

06.04.2016 року постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Літинського районного управління юстиції оголошено розшук автомобіля марки VW Toureg, тип - легковий універсал В, шасі НОМЕР_2 , 2014 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Звертаючись до суду із цим позовом позивач посилається на невиконання відповідачем умов контракту та неповернення об`єкту лізингу, у зв`язку з чим позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 2 426 526,05 грн., з яких: 96 462,75 грн. - заборгованості за лізинговими платежами; 1 816 533,46 грн. - заборгованості за платежами за фактичне використання об`єкту лізингу; 11 344,72 грн. - суму 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за лізинговими платежами; 110 515,56 грн. - суму 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за платежами за фактичне використання об`єкту лізингу; 44 056,41 грн. - суму інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання за лізинговими платежами; 336 696,29 грн. - суму інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання за фактичне використання об`єкту лізингу; 4 612,21 грн. - сума нарахованої пені у розмірі 10% від простроченої заборгованості; 2 104,65 грн. - сума несплачених штрафів за направлення повідомлень - нагадувань; 4 200,00 грн. - сума інших витрат за договором про фінансовий лізинг.

Наведені обставини стали причиною виникнення цього спору.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі є правовідносинами фінансового лізингу, що врегульовані положенням параграфу 6 "Лізинг" глави 58 розділу ІІІ Цивільного кодексу України та положеннями спеціального Закону України "Про фінансовий лізинг".

Так, у відповідності до ч.1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв`язку із цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 7 ст. 292 Господарського кодексу України передбачено, що правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до Господарського кодексу України та інших законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до умов договору; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначене право лізингодавця відмовитись від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частиною 2 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Проаналізованими положеннями договору фінансового лізингу та Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавцю надано право в односторонньому порядку за певної умови відмовитися від укладеного договору.

Таке право, зокрема, передбачено ч. 2 ст. 7 названого Закону, відповідно до якої лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Під час розгляду справи господарським судом встановлено, що у зв`язку із порушенням відповідачем умов договору в частині своєчасного внесення лізингових платежів згідно узгодженого сторонами Графіку, позивач скористався своїм правом на односторонню відмову від спірного договору, що підтверджується листом від 18.01.2016 за вих. №00010485.

Вказаний факт відмови позивача від договору, також встановлено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 212/3182/16-ц провадження №61-48592 св 18.

Також, судом встановлено, що за зверненням позивача, 10.03.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. був вчинений виконавчий напис №335 про повернення лізінгоодержувачем ОСОБА_1 на користь лізингодавця ТОВ «Порше Лізинг Україна» об`єкта фінансового лізингу - автомобіль марки Volkswagen, модель - Touаreg, тип - легковий універсал В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , рік випуску - НОМЕР_3 , колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 1 236 592,86 грн., що був переданий в користування на підставі договору про фінансовий лізинг №00010485 від 16.10.2014, та підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі в період з 16.11.2015 по 18.11.2016, заборгованість станом на 18.11.2016 у розмірі 98 567,40 грн. (а.с. 139).

25.03.2016 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Літинського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50610673 про примусове виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. №335 виданого 10.03.2016.

При цьому, сторонами не надано суду належних доказів, які б свідчили про скасування виконавчого напису, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем в односторонньому порядку було розірвано договір і в зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо повернення об`єкту лізингу, позивач скористався своїм правом на вилучення об`єкту лізингу у відповідача в примусовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, як передбачено п.п. 13.6 договору.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Тобто, у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об`єкту лізингу не підлягає стягненню з лізингоодержувача, у зв`язку з припиненням зустрічного зобов`язання лізингодавця по переданню у майбутньому об`єкта лізингу у власність.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2019 у справі №357/15432/15-ц.

Отже, за наявності факту розірвання з 04.02.2016 договору про фінансовий лізинг №00010485 від 16.10.2014, у позивача відсутнє право вимагати від відповідача оплати об`єкту лізингу, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за лізинговими платежами в розмірі 96 462,75 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача плати за фактичний час користування об`єктом лізингу в сумі 1 816 533,46 грн. суд виходить з такого.

Згідно п. 6.18 загальних умов сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об`єктом лізингу.

Пунктами 3.3, 4.1, 4.2 Загальних умов передбачено, що Порше Лізинг Україна придбаває об`єкт лізингу (отримує право власності на об`єкт лізингу) та передає лізингоодержувачу об`єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосованого українського законодавства та цього Договору; Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на об`єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об`єкта лізингу впродовж усього строку дії Договору (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей договір/відмовитися від Договору та вимагати повернення об`єкта лізингу, як зазначено в Договорі).

Судом було встановлено, що договір було розірвано 04.02.2016, і через неповернення в порушення вимог п. 12.9 Договору відповідачем об`єкту лізингу, було вчинено виконавчий напис щодо примусового вилучення об`єкту лізингу.

Вирішуючи спір в цій частині, суд повинен встановити власника об`єкту лізингу та у кого в користуванні перебував об`єкт лізингу у спірні періоди, за які лізингодавець вимагає сплати лізингових платежів.

При цьому, як вбачається з ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 09.02.2017 у справі №137/2120/16-ц, під час розгляду справи було встановлено, що із копії заяви ТОВ "Порше Лізинг Україна" від 17.03.2016 року встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулося до ДВС Літинського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження та здійснення примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №335 від 10.03.2016 року, в якій зазначено, що автомобіль знаходиться за адресою смт. Літин вул. Лесі Українки 51 ПП "Агза Ліс". Із копії акту державного виконавця встановлено, що він складений 06.04.2016 року про те, що за адресою смт. Літин по вул. Лесі Українки 51 на території ПП "Агза Ліс" автомобіль марки VOLKSWAGEN не виявлено, місцезнаходження не відоме. Також, в зазначеній ухвалі судом встановлено, що із акту-приймання-передачі від 29.03.2016 року судом встановлено, що автомобіль Фольксваген дн. НОМЕР_4 знаходився на ремонті на СТО "у Орла".

Однак, оскільки позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів щодо права власності на об`єкт лізингу в період з часу розірвання договору 04.02.2016 року по час розгляду справи, будь-яких відомостей щодо реєстрації права власності, зокрема копії договору купівлі-продажу автомобіля, у зв`язку із чим суд був позбавлений можливості встановити власника об`єкту лізингу та в чиєму користуванні він перебував після розірвання договору, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача плати за фактичний час користування об`єктом лізингу в сумі 1 816 533,46 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивачем нараховані: 11 344,72 грн. - суму 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за лізинговими платежами; 110 515,56 грн. - суму 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за платежами за фактичне використання об`єкту лізингу; 44 056,41 грн. - суму інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання за лізинговими платежами; 336 696,29 грн. - суму інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання за фактичне використання об`єкту лізингу; 4 612,21 грн. - сума нарахованої пені у розмірі 10% від простроченої заборгованості; 2 104,65 грн. - сума несплачених штрафів за направлення повідомлень - нагадувань; 4 200,00 грн. - сума інших витрат за договором про фінансовий лізинг.

Враховуючи, що вимоги про стягнення суми заборгованості по сплаті лізингових платежів та плати за фактичний час користування об`єктом лізингу є безпідставними, відсутні й підстави до задоволення позову в частині стягнення нарахованих позивачем штрафів, пені, 3% річних, інфляційних витрат в зазначеному вище розмірі.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Терентьєвої Олени Юріївни , суд зазначає наступне.

Як вже вказувалось вище, заява про застосування строків позовної давності обґрунтована тим, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 212/3182/16-ц провадження №61-48592 св 18, було встановлено, що 18 січня 2016 року за вих. №00010485 на адресу Терентьєвої О.Ю. було надіслано позивачем вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору.

Відповідач зазначає, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що в даному випадку позивач був обізнаний про його порушене право ще 18.01.2016, та звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача з порушенням трирічного строку позовної давності.

Стосовно цього, суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що про своє порушене право позивачу було відомо 18.01.2016, зазначене підтверджується листом позивача за вих.№00010485 від 18.01.2016, який було направлено на адресу відповідача з вимогами про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору.

Таким чином, строк позовної давності за вимогами, які заявлені позивачем у даній справі сплинув 19.01.2019.

При цьому, з позовною заявою до суду позивач звернувся 29.11.2019, що підтверджується печаткою Укрпошти про прийняття поштового відправлення до пересилання (а.с.143 т.1).

За викладених обставин вбачається, що позивач звернувся до господарського суду з даним позовом з порушенням встановленого строку позовної давності.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з встановленим фактом відсутності у позивача права вимагати від відповідача оплати об`єкту лізингу та за його користування, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також, суд зазначає, що в позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 36 397,89 грн.

Згідно ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову витрати зі сплати судового збору та витрати на оплату правничої допомоги адвоката покладаються на позивача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Фізичної особи-підприємця Терентьєвої Олени Юріївни про стягнення заборгованості про фінансовий лізинг №00010485 від 16.10.2014 в розмірі 2 426 526,05 грн.

Витрати по сплаті судового збору та витрати на оплату правничої допомоги адвоката покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст. 241,284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.05.2020

Суддя Н.Г. Назаренко