ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2920/19

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

керівника Білоцерківської місцевої прокуратури (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, 38-А) в інтересах держави в особі

Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14, код 398117550)

до

Тетіївської районної державної адміністрації (09801, Київська область, Тетіївський район, м. Тетіїв, вул. Цвіткова, 11, код 24214852)

фермерського господарства «К-Агро» (09801, Київська область, Тетіївський район, м. Тетіїв, вул. Стефаника, 7, код 38207781)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 );

Тетіївська міська рада (09801, Київська область, Тетіївський район, м. Тетіїв, вул. Януша Острозького, 5, код 42096329)

про визнання недійними розпорядження та договору оренди земельної ділянки

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: Івашин О.Є.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від відповідача: Савченко Ю.І.;

від третіх осіб: не з`явилися;

22.11.2019 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява керівника Білоцерківської місцевої прокуратури (далі по тексту - прокуратура/прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі по тексту - ГУ Держгеокадастру у Київській області/позивач) до Тетіївської районної державної адміністрації (далі по тексту - Тетіївська РДА/відповідач 1) та фермерського господарства «К-Агро» (далі по тексту - ФГ «К-Агро»/відповідач 2), в якій прокурор просив суд:

- визнати недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації № 963 від 25.12.2012 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки в користування, на умовах оренди, яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту для ведення фермерського господарства», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_2 яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту та надано в оренду земельну ділянку загальною площею 41,7642 га (пасовища), для ведення фермерського господарства строком на 49 років;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладений між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрований державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що ОСОБА_1 , реалізувавши не безконкурентних засадах своє право на отримання в оренду земельної ділянки площею 13га та зареєструвавши фермерське господарство «К-Агро» втратив право набезконкурентне отримання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Подальше отримання ним земельної ділянки мало здійснюватися виключно за результатами торгів, а тому прийняття Тетіївською районною державною адміністрацією розпорядження від 27.07.2012 про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, прийнято без належної перевірки підставності його прийняття чим порушено вимоги ч.1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», а тому ОСОБА_1 отримав у оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, що є підставою для визнання недійсним зазначеного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та визнання недійсним договору оренди, укладеного за його наслідками. Також в позові викладено прохання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновити його захистивши право.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.11.2019 у справі № 911/2920/20 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26.12.2019. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 ) та Тетіївську міську раду (далі по тексту - Тетіївська МР).

17.12.2019 на адресу суду надійшли письмові пояснення Тетіївської міської ради (т. 1 а.с. 78-79), в яких викладено заперечення проти позову з посиланням на те, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у цій справі та не довів обставин неналежного здійснення уповноваженим органом наданих йому повноважень у сфері земельних відносин. Також в поясненнях зазначено щодо відсутності у ГУ Держгеокадастру у Київської області, станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, повноважень на розпорядження земельними ділянками с/г призначення та, відповідно, його права не могли бути порушеними. Крім того, відповідачем заявлено про пропуск прокурором строку позовної давності.

20.12.2019 від представника ФГ «К-Агро» надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 86-94), в якому викладено заперечення проти позову та зазначено: що прокурором пропущено строк позовної давності; ОСОБА_1 мав намір займатися фермерським господарством та мав всі необхідні для цього ресурси, припущення прокурора про отримання ОСОБА_1 земельних ділянок для розширення існуючого фермерського господарства не підтверджено доказами; протягом 2013-2016 років, тобто до початку робіт з очищення земельної ділянки, вона не могла використовуватися ОСОБА_1 для виробництва товарної сільськогосподарської продукції; прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі.

23.12.2019 від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 219-226), які за змістом є ідентичні змісту відзиву на позовну заяву, що надійшов на адресу суду від ФГ «К-Агро».

Ухвалою суду від 26.12.2019, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 22.01.2020.

09.01.2020 від прокуратури надійшла відповідь на відзив ФГ «К-Агро» (т. 2 а.с. 8-12), в якій прокурором зазначено, що: про факт видачі незаконного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації, договору оренди та договору суборенди спірної земельної ділянки йому стало відомо у березні 2019 року під час розслідування СВ Тетіївсього ВП ГУНП у Київській області кримінального провадження № 0000013 від 18.01.2019 та саме з цього моменту необхідно обраховувати початок перебігу строку позовної давності; ОСОБА_1 не мав наміру використовувати спірну земельну ділянку та 01.12.2017 уклав з ФГ «К-Агро», засновником якого він є договір суборенди, а протягом 2013-2019 років оренду плату за користування земельною ділянкою сплачувало саме ФГ «К-Агро», яке здійснювало і реальний обробіток спірної земельної ділянки; прокурор належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави у цій справі та вірно визначено Головне управління Держгеокадастру у якості позивача у справі, як органу до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах, що не вжив належних заходів реагування з метою усунення порушень вимог законодавства, допущених Тетіївською районною державною адміністрацією.

14.01.2020 на адресу суду від ФГ «К-Агро» надійшли заперечення на відповідь прокурора на відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 17-20), в яких зазначено, що у 2012 році на письмову вимогу прокуратури Тетіївською РДА щомісяця надавалася інформація та копії прийнятих розпоряджень із земельних питань, та відповідно до копії витягу з Розносної книги за 2012 рік 14.08.2012 та 21.01.2013 на адресу прокурора направлялися відповідні розпорядження за липень та грудень 2012 року, що спростовує доводи прокурора про те, що він міг довідатися про прийняття оскаржуваного розпорядження лише у березні 2019 року та зазначено, що строк позовної давності необхідно обраховувати не від моменту коли про розглядувані правовідносини довідався прокурор, а від моменту коли про ці обставини довідався або міг довідатись орган, в інтересах якого прокурор звернувся з позовом. Також відповідач зазначив, що ФГ «К-Агро» не могло використовувати земельну ділянку протягом 2013-2019, як про це зазначає прокурор, адже земельна ділянка була у непридатному стані та має склад угідь «пасовища», а ФГ «К-Агро» не мало у власності великої рогатої худоби.

20.01.2020 на адресу суду від ФГ «К-Агро» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи (т. 2 а.с. 44-46) доказів понесення ОСОБА_1 витрат на очищення земельної ділянки та доказів відшкодування ОСОБА_1 витрат ФГ «К-Агро» на оплату орендної плати за спірну земельну ділянку.

21.01.2020 на адресу суду від ФГ «К-Агро» надійшло клопотання про застосування строків позовної давності (т. 2 а.с. 76-79).

Ухвалою суду від 22.01.2020, із занесенням до протоколу судового засідання, продовжено строк проведення підготовчого засідання та відкладено підготовче засідання на 12.02.2020.

27.01.2020 на адресу суду від Тетіївської РДА надійшов відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 96-98), в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову як з мотивів пропуску прокурором строку позовної давності так і з мотивів не доведення прокурором порушення адміністрацією вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство» під час прийняття спірного розпорядження та укладення договору оренди.

03.02.2020 від прокурора на адресу суду надійшли письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 109-111), в яких прокурором викладено заперечення проти аргументів відповідача 2 про те, що йому могло бути відомо про прийняття спірного розпорядження ще з 2013 року, оскільки лист Тетіївської РДА від 21.01.2013, яким скеровано на адресу прокурора копії розпоряджень, виданих за період з 16 по 31 грудня 2012 року не містить відомостей, що оскаржуване розпорядження увійшло до цього переліку. Також в поясненнях вдруге викладено аргументи про відсутність у ОСОБА_1 наміру здійснювати фермерське господарство, що підтверджується укладенням ним із ФГ «К-Агро» договору суборенди та сплатою ним замість ОСОБА_1 впродовж 2013-2019 років орендної плати за користування землею.

Ухвалою суду від 12.02.2020, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 26.02.2020.

На адресу суду від Тетіївської РДА надійшов лист від 20.02.2020 № 07-14/336, в якому останній заперечив щодо заявлених прокурором позовних вимог та просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника.

24.02.2020 на адресу суду від прокурора надійшли письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 128-138), в яких викладено узагальнені аргументи прокурора на підтвердження підставності його звернення до суду із розглядуваним позовом з урахуванням усіх заяв з процесуальних питань, доводів та аргументів інших учасників справи.

Ухвалою суду від 26.02.2020, із занесенням до протоколу судового засідання, розгляд справи відкладено на 11.03.2020.

В судовому засіданні 11.03.2020 оголошено перерву до 01.04.2020, про що присутні представники учасників справи та прокурор були повідомлені особисто під розписку, а відсутні учасники справи - шляхом направлення ухвали.

В зв`язку із запровадженням карантину, введеним на території України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, підготовче засідання призначене на 01.04.2020 не відбулось.

Ухвалою суду від 02.04.2020 розгляд справи по суті призначено на 22.04.2020.

В судове засідання 22.04.2020 з`явився прокурор, яким подано додаткові письмові пояснення щодо підстав звернення до суду. Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися.

В судовому засіданні 22.04.2020 оголошено перерву до 14.05.2020, про що було постановлено відповідну ухвалу, та зобов`язано прокурора надіслати додатково подані письмові пояснення іншим учасникам справи.

На адресу суду 14.05.2020 від прокуратури надійшли докази надсилання учасникам справи додаткових письмових пояснень, поданих прокурором в судовому засіданні 22.04.2020.

В судове засідання 14.05.2020 з`явилися прокурор та представник відповідача 2. Прокурор в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача 2 проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 150 від 02.03.2012 громадянину ОСОБА_1 надано в користування на умовах оренди, земельну ділянку площею 13,0000га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років (т. 1 а.с. 35-36).

04.05.2012 зареєстровано Фермерське господарство «К-Агро», власником та головою якого є ОСОБА_1

18.06.2012 ОСОБА_1 звернувся до Тетіївської державної адміністрації із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки, орієнтовною площею 41,7642 га на землях Тетіївської міської ради за межами міста для ведення фермерського господарства (т. 1 а.с. 38).

Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації від 27.07.2012 № 525 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в користування на умовах оренди, яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 41,7642 га (т. 1 а.с. 37).

24.12.2012 ОСОБА_1 звернувся до Тетіївської районної державної адміністрації із заявою про затвердження проекту землеустрою та передання в оренду земельної ділянки площею 41,7642 га строком на 49 років (т. 1 а.с. 54).

Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 25.12.2012 № 963 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства та надано громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельну ділянку загальною площею 47,7642 га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років (т. 1 а.с. 49-50).

28.12.2012 Тетіївською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі (т. 1 а.с. 57-61), згідно якого в оренду ОСОБА_1 передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовища) площею 41,7642 га кадастровий номер - :06:018:0001 строком на 49 років для ведення фермерського господарства.

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 62-64) вбачається, що 01.12.2017 ОСОБА_1 та ФГ «К-Агро» було укладено договір суборенди земельної ділянки площею 41,7642 га кадастровий номер - :06:018:0001, про що в реєстрі вчинено відповідний запис 13.02.2018.

Додатковим договором № 1 від 09.12.2019 (т. 1 а.с. 96) договір суборенди від 01.12.2017 було розірвано, що також відображено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом проведення 10.12.2019 реєстрації зазначеного розірвання.

Листом від 24.05.2019 № 17295/9/10-36-13-01 (т. 1 а.с. 41-42) Головне управління ДФС у Київській області повідомило прокуратуру про те, що протягом 2013-2019 років за користування земельною ділянкою площею 41,7642 га, кадастровий номер :06:018:0001 орендну плату сплачувало ФГ «К-Агро», заборгованість зі сплати орендної плати за 2013-2018 роки відсутня.

Листом від 14.08.2019 № 33-04/405 вих-19 прокуратура звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із вимогою звернутися до суду із позовом про визнання недійсним спірних розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та договору оренди (т. 1 а.с. 43-45).

Листом від 30.08.2019 № 10-10-0.61-11250/2-19 (т. 1 а.с. 46) ГУ Держгеокадастру у Київській області повідомило прокурора, що було обізнано з приводу відведення земельної ділянки на користь ОСОБА_1 та погоджувало відповідну документацію, а тому через сплив строку позовної давності не може звернутися до суду із таким позовом.

Прокурор в позові зазначив, що розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 25.12.2012 № 963, яким громадянину ОСОБА_1 надано в користування на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 47,7642 га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років прийнято всупереч вимог законодавства, що є підставою для визнання його недійсним та визнання недійсним укладеного, за його наслідками, Тетіївською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012, згідно якого в оренду ОСОБА_1 передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовища) площею 41,7642га кадастровий номер - :06:018:0001 строком на 49 років для ведення фермерського господарства.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що ОСОБА_1 , реалізувавши на безконкурентних засадах своє право на отримання в оренду земельної ділянки площею 13га та зареєструвавши Фермерське господарство «К-Агро» втратив право на повторне безконкурентне отримання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Подальше отримання земельної ділянки мало здійснюватися виключно ФГ «К-Агро» за результатами земельних торгів (аукціону). Заява ОСОБА_1 на отримання в оренду спірної земельної ділянки не містила всього комплексу передбачених ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» умов і обставин, зокрема, в ній не обґрунтовано розмір земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, що залишено Тетіївскою районною державною адміністрацією без належної перевірки. ОСОБА_1 не мав засобів для обробітку землі, орендну плату за користування землею сплачувало ФГ «К-Агро», що здійснювало реальний обробіток землі та в 2017 році ОСОБА_1 передав земельну ділянку в суборенду ФГ «К-Агро», що є свідченням того, що земельна ділянка була отримана ОСОБА_1 не з метою здійснення ним фермерського господарства, а з метою збільшення земельного банку ФГ «К-Агро», а тому прийняття Тетіївською районною державною адміністрацією розпорядження № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельної ділянки загальною площею 47,7642га (пасовища), прийнято без належної перевірки підставності його прийняття. ОСОБА_1 отримав у оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, що є підставою для визнання недійсним зазначеного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та визнання недійсним договору оренди, укладеного за його наслідками.

Також в позові викладено прохання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення його з метою захисту права.

Заперечуючи проти позову відповідачі посилалися на відсутність факту порушення інтересів держави та необґрунтованість звернення прокурора до суду в інтересах ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 мав намір та фактично здійснював господарську фермерську діяльність на спірній земельній ділянці, здійснював її очищення та підготовку для реалізації бізнес-плану по її засадженню, витратив значну суму для приведення земельної ділянки у стан, що дозволяв використання її з метою виробництва сільськогосподарської продукції, звертаючись із заявою про надання земельної ділянки не мав наміру у такий спосіб здійснити збільшення земельного банку ФГ «К-Агро» та вважали, що прокурором пропущено строк позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст. 326 Цивільного кодексу України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України в редакції, що була чинною на момент видачі спірного розпорядження).

Згідно абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Статтею 31 Земельного кодексу України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За змістом ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, стаття 123 Земельного кодексу України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом із тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (ст. 2 цього Закону).

У спірних правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (ч.ч. 2, 4 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).

Таким чином, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (ст. 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України, як про це зазначено в преамбулі Закону України «Про фермерське господарство».

Отже, при вирішенні вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до ст. 123 Земельного кодексу України.

Таким чином, суд погоджується із доводами прокурора про те, що за змістом ст.ст. 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених ч. 1 ст. 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц.

Поряд із цим, на думку суду, дослідження змісту заяви про надання земельної ділянки має здійснюватися своєчасно, тобто саме станом на час її подання відповідним державним органом або судом у разі прийняття таким органом рішення про відмову у наданні земельної ділянки.

З цих мотивів суд вбачає невиправданою ретроспективну перевірку змісту заяви, складеної ОСОБА_1 в 2012 році та документів, що її супроводжували в межах цієї справи, після спливу більше 7 років від моменту виникнення спірних правовідносин.

Сам лише факт невідповідності поданої ОСОБА_3 заяви наведеним вище вимогам, та висновки про формальність підходу державної адміністрації до оцінки обставин викладених в цій заяві не можуть вважатися самостійними достатніми аргументами для висновків про недійсність прийнятого розпорядження саме з цих мотивів, адже суд позбавлений можливості достеменно встановити та перевірити, що підхід був саме формальний та волевиявлення заявника не було перевірено. Твердження прокурора, в цій частині, є скоріше припущеннями на яких висновки суду ґрунтуватися не можуть.

Суд погоджується із тим, що орган до повноважень, якого віднесене питання про надання земельної ділянки державної або комунальної власності, на стадії прийняття такого рішення має надати оцінку заяви та долучених до неї документів та має право прийняти рішення про надання такої земельної ділянки або відмовити з мотивів невідповідності заяви та її змісту наведеним вище вимогам.

При цьому, така відмова може бути предметом судового розгляду за заявою заінтересованої сторони. Результатом такого судового розгляду є спроможність заявника довести перед судом наявність достатніх підстав для задоволення його заяви та, відповідно, безпідставність відмови йому у наданні земельної ділянки.

Повторюючись, суд зазначає, що підставність свого звернення із заявою про надання земельної ділянки заявник мав би доводити перед судом в межах його позову у разі відмови йому у задоволенні його заяви.

Якщо ж такої відмови державного органу не було то перегляд змісту заяви ОСОБА_1 , яка вже фактично реалізована у спосіб прийняття компетентним органом спірного розпорядження, після спливу майже 7 років, вбачається судом невиправданим, адже ставить ФГ «К-Агро» та ОСОБА_1 у несправедливе становище, яке потребує доведення обставин, що мали чи повинні були мати місце ще у 2012 році. З цих же мотивів, наразі неможливо пересвідчитися у вчиненні адміністрацією необхідних дій з метою перевірки дійсності волевиявлення ОСОБА_1 на момент його звернення.

Не отримавши відмову у наданні земельної ділянки ОСОБА_1 мав справедливо розраховувати, що його заява та додані до неї документи були достатніми для прийняття компетентним органом держави рішення про надання йому земельної ділянки.

З цих мотивів, суд відхиляє доводи прокурора в частині, що стосується обґрунтування позову посиланням на невідповідність заяви ОСОБА_1 вимогам наведених вище положень Закону України «Про фермерське господарство», адже інші висновки суду свідчили б про невиправданий формалізм та несправедливий ретроспективний перегляд змісту заяви складеної у 2012 році, що, як вже зазначалося, не є достатньою підставою для висновку про невідповідність спірного розпорядження вимогам законодавства.

Суд також вважає, що використання можливих наявних недоліків заяви ОСОБА_1 , як підстави для позову, наслідком якого може бути втрата права користування земельної ділянки після спливу більше 7 років після її подання є спробою перекладення всіх ризиків від можливого невиконання державою своїх функцій на приватного суб`єкта, що не відповідає принципам правової визначеності та належного врядування в аспекті права гарантованого частиною 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, здійснивши оцінку доказів, наданих прокурором на підтвердження того, що ОСОБА_1 не мав необхідних засобів для здійснення фермерського господарства, зокрема листа Головного управління Держпродсподивслужби у Київській області від 23.05.2019 (т. 1 а.с. 47-48) про зареєстровані за ОСОБА_1 двох навантажувачів телескопічних та квадроциклу, що на думку прокурора, є недостатніми для здійснення фермерського господарства, суд вважає, що ці обставини прокурором не доведені.

Так, прокурор не довів, який набір засобів є необхідний для отримання правомірного позитивного рішення на свою користь особі, що має намір здійснювати фермерське господарство та чому навантажувачі телескопічні та квадроцикл не можуть відноситися до таких засобів та чому для цілей здійснення фермерського господарства не можуть бути залучені, зокрема, на умовах оренди інші необхідні засоби, в залежності від виду сільськогосподарської продукції, що буде вироблятися.

Також, до відзиву на позовну заяву долучено докази на підтвердження наявності у ОСОБА_1 відповідного досвіду, необхідного для ведення фермерського господарства, зокрема, копію трудової книжки (т. 1 а.с. 140-144), свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (т. 1 а.с. 145), висновку професійної комісії з питань створення фермерських господарств (т. 1 а.с. 146), посвідчення тракториста-машиніста (т. 1 а.с. 147 ).

Як вже зазначалося, у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, на яку посилається прокурор, викладено правовий висновок про те, що відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченої законом обов`язкової процедури - без проведення земельних торгів.

З наведеного тексту та змісту правового висновку вбачається, що їх застосування буде можливим у випадку доведення прокурором того факту, що земельна ділянка була отримана ОСОБА_1 саме з метою збільшення земельного банку ФГ «К-Агро», перебування цієї земельної ділянки у фактичному користуванні цього фермерського господарства.

Як вбачається, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду мова йде про випадки коли громадянин отримував земельну ділянку саме з метою пільгового набуття права на цю земельну ділянку іншим приватним суб`єктом - фермерського господарства, яке із відповідними заявами про надання земельної ділянки не зверталося.

Тому застосування таких висновків в повній мірі буде доречним коли прокурором буде доведено відсутність у ОСОБА_1 наміру самостійно здійснювати господарську фермерську діяльність на цій земельній ділянці.

Доказів на підтвердження своїх аргументів в цій частині прокурором до суду не надано.

Той лише факт, що у 2017 році через майже 5 років після отримання земельної ділянки в оренду, ОСОБА_1 передав зазначену земельну ділянку у користування в суборенду ФГ «К-Агро», ще не є беззаперечним доказом того, що такою метою він керувався під час отримання земельної ділянки в оренду, на моменту прийняття спірного розпорядження (2012 рік).

При цьому прокурор, із посиланням на відповідні докази, справедливо зазначає, що ФГ «К-Агро» здійснювало орендні платежі за земельну ділянку ОСОБА_1 , що сторонами в перебігу розгляду справи не заперечувалося. Але здійснення таких платежів також не може розглядатися у якості беззаперечного доказу отримання цієї земельної ділянки саме в інтересах цього фермерського господарства та що саме таку мету переслідував ОСОБА_1 на момент відповідного звернення про повторне виділення земельної ділянки.

Поряд із цим, доказами існування саме у ОСОБА_1 наміру здійснювати фермерське господарство та про його фактичне здійснення на спірній земельній ділянці є копії договору купівлі-продажу великої рогатої худоби від 30.04.2013 (т. 1 а.с. 168-170), низка договорів укладених з метою розчищення земельної ділянки (т. 1 а.с. 173-174), копія договору на зберігання сільськогосподарської продукції (т. 1 а.с.а.с. 175-176), копія договору на випасання великої рогатої худоби (т. 1 а.с. 177-179), копія договору про надання послуг по скошуванню трави (т. 1 а.с. 180-182), розроблений бізнес-план (т. 1 а.с. 124-129), копія контракту на купівлю-продаж саджанців лісового горіха (т. 1 а.с. 118-123 ), докази понесення фінансових витрат на очищення земельної ділянки (т. 2 а.с. 47-49).

Таким чином, відповідач ФГ «К-Агро» та ОСОБА_1 надали суду докази, які свідчать про те, що саме ОСОБА_1 , що зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності здійснює на цій земельній ділянці господарську діяльність.

Зокрема здійснює заходи з метою її очищення, приведення у стан, що є необхідний для її використання за призначенням, розробляє бізнес-план, несе необхідні витрати у значних розмірах, що в перебігу розгляду справи прокурором жодним чином не спростовано.

Прокурором не доведено, що ОСОБА_1 діяв саме з метою збільшення земельного банку ФГ «К-Агро», адже фактичні дії, що вчинялися ним протягом всього часу свідчать про те, що саме він мав намір обробляти земельну ділянку та використовувати її з метою отримання прибутку від здійснення на ній фермерської діяльності, як форми здійснення його підприємницької діяльності.

При цьому судом враховано, що з 2016 року фермерське господарство може здійснюватися не тільки фермерським господарством, як юридичною особою але і фізичною особою-підприємцем, тобто без реєстрації юридичної особи - фермерського господарства.

З огляду на те, що Закон України «Про фермерське господарство», як в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин так і в редакції станом на момент розгляду цієї справи не встановлював присічного строку для створення юридичної особи, після отримання громадянином земельної ділянки для ведення фермерського господарства, зміна в подальшому вимог закону, щодо обов`язкового створення фермерського господарства, як юридичної особи, давало ОСОБА_1 право здійснювати чи мати намір здійснювати фермерське господарство без проведення реєстрації юридичної особи із дотриманням певних вимог до реєстрації такої діяльності, як фізичною особою-підприємцем.

Суд вже зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б фактичне використання ФГ «К-Агро» цієї земельної ділянки у власних цілях, а докази, що в матеріалах справи наявні, свідчать про те, що факт використання цієї земельної ділянки здійснював саме ОСОБА_1 , як самостійний суб`єкт здійснення фермерського господарства на орендованій землі.

Прокурором в перебігу розгляду справи не доведено його твердження про те, що фактичне користування та використання із метою виробництва сільськогосподарської продукції з 2013 року спірною земельною ділянкою здійснює саме ФГ «К-Агро», адже укладений ОСОБА_1 та ФГ «К-Агро» договір суборенди земельної ділянки доказом безпосереднього використання цієї земельної ділянки з метою виробництва сільськогосподарської продукції бути не може.

А з огляду на наявні в матеріалах справи докази, зокрема акт обстеження складений 26.10.2012 (т. 1 а.с. 130) та перелічені вище договори укладені з метою розчищення земельної ділянки, у сукупності із іншими доказами, долученими відповідачем та ОСОБА_1 взагалі ставлять під сумнів можливість її фактичного використання майже до початку 2020 року, як ФГ «К-Агро» так і ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, суд вважає, що саме по собі повторне звернення ОСОБА_1 із заявою до Тетіївської районної державної адміністрації Київської області про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства із земель державної власності не є підтвердженням того, що дії ОСОБА_1 були направлені саме на невиправдане, штучне використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання вже створеним ФГ «К-Агро» земель державної чи комунальної власності поза передбаченої законом обов`язкової процедури - без проведення земельних торгів, тобто, що у такий спосіб ОСОБА_1 діяв саме в інтересах ФГ «К-Агро», з метою збільшення його банку землі, а тому аргументи прокурора в цій частині відхиляються за недоведеністю.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц сформульовано правову позицію, яка полягає в тому, що з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Поряд із цим, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

З наведеного вбачається, що встановлене законом обмеження щодо можливості отримання земельної ділянки державної власності один раз по кожному виду використання стосується лише випадків отримання таких земельних ділянок безоплатно.

В межах цієї справи ОСОБА_1 повторно отримав земельну ділянку в оренду, що з огляду на зміст ч. 3 ст. 116 Земельного Кодексу України не є формою безоплатного отримання земельної ділянки, адже відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що наведений правовий висновок підлягає застосуванню саме в аспекті неможливості повторного отримання земельної ділянки одного виду на безконкурентних умовах, без врахування факту оплатності чи безоплатності такого отримання.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 927/83/19 викладено чіткий, недвозначний і саме правовий висновок про незаконність повторного та наступного безконкурентного отримання земельної ділянки для цілей ведення фермерського господарства, адже в обох справах йшлося саме про повторне отримання земельної ділянки на умовах оренди саме для ведення фермерського господарства, суд зобов`язаний застосувати зазначені висновки під час розгляду цієї справи.

Як вбачається з матеріалів справи, саме ОСОБА_1 , вже отримавши в оренду за позаконкурсною процедурою земельну ділянку та, створивши фермерське господарство «К-Агро», повторно звернувся до Тетіївської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства із земель державної власності і знову поза конкурсом.

Такий спосіб отримання земельної ділянки відповідно до правових висновків, що викладено вище позбавляє процедуру отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства ознак конкуренції, що мала б сприяти розвитку фермерського господарства, як однієї із прогресивних форм здійснення громадянами підприємницької діяльності у галузі сільського господарства України.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

При цьому, згідно ч. 2 вказаної норми, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині визнання недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельної ділянки загальною площею 47,7642 га (пасовища) підлягають задоволенню саме з мотивів обов`язковості застосування висновків Верховного Суду, які полягають в тому, що повторне отримання однією і тією ж особою земельної ділянки для ведення фермерського господарства можливе лише на умовах отримання її за результатом відповідних торгів.

Поряд із цим, суд вважає зазначити, що розглядувана правова проблема стала наслідком нечітких вимог законодавства, що діяло станом на час виникнення спірних правовідносин.

Як вбачається, Закон України «Про фермерське господарство» чи інші нормативно-правові акти не встановлювали обмежень на кількість земельних ділянок, що можуть надаватися одній особі з метою ведення фермерського господарства, їх розміру. Не було і встановлено присічного строку для створення фермерського господарства після отримання громадянином земельної ділянки, а з 01.05.2016 створення з метою здійснення фермерського господарства юридичної особи взагалі не вимагається (змінено редакцію ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Отже критерії оцінки законності повторної передачі земельної ділянки одній і тій самій особі та висновки про використання такої процедури з метою штучного збільшення земельного банку вже існуючого фермерського господарства, засновником якого є громадянин-заявник було вироблено саме шляхом застосування та тлумачення відповідних положень законодавства судами всіх юрисдикцій та рівнів.

Але очевидним вбачається, що оскільки таке стале розуміння судами неможливості передання земельної ділянки на умовах оренди особі, що вже отримала земельну ділянку для ведення фермерського господарства та заснувала відповідне фермерське господарство, сформувалося здебільшого після 2018 року, врахування зазначених правових позицій відповідними органами було неможливим, а законодавство, що регулює спірні правовідносини, як вже зазначалося не є, в цій частині, в достатній мірі чітким та передбачуваним, адже дозволяє його різне трактування.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладеного між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрованого державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В., суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як визначено ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином, враховуючи, що договір оренди від 28.12.2012, укладений на підставі розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди земельної ділянки загальною площею 47,7642 га (пасовища), щодо якого суд дійшов висновку про визнання його недійсними, задоволенню не підлягають й вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладеного між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрований державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В.

Щодо заперечень відповідачів щодо того, що прокурором не аргументовано в чому саме полягають порушення інтересів держави та підстави для представництва суд приходить до наступних висновків.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації прав на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України).

При цьому, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Отже, дотримання законності під час вчинення розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, вочевидь, відносяться до державних інтересів, а тому встановлене прокурором недотримання відповідних вимог законодавства під час видання Тетіївською районною державною адміністрацією спірного розпорядження та укладеного на його підставі договору оренди, є достатнім підтвердженням факту порушення державних інтересів в цій сфері, а тому підставно визначені прокурором у позові, як об`єкт судового захисту.

Значну увагу заперечень відповідачів присвячено пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду із розглядуваним позовом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

В позовній заяві прокурором сформульоване клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та поновлення його захистивши право.

Поряд із цим, 27.01.2020 відповідачем 1 - Тетіївською районною державної адміністрації подано відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 96-98), в якому викладено вимогу про застосування наслідків пропуску прокурором строку позовної давності.

Відповідачем 2 у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 86-94) та окремо у клопотанні, що надійшло на адресу суду 21.01.2020 (т. 2 а.с. 76-78) також зроблено заяву про застосування наслідків пропуску прокурором строку позовної давності.

Як вбачається з позову прокурор посилається на те, що про наявність розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації № 963 від 25.12.2012 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки в користування на умовах оренди, загальною площею 41,7642 га (пасовища), строком на 49 років для ведення фермерського господарства та укладеного, на його підставі, договору оренди та в подальшому суборенди спірної земельної ділянки прокурору стало відомо у березні 2019 під час розслідування СВ Тетіївськоого ВП ГУНП у Київській області кримінального провадження № 0000013 від 18.01.2019.

На підставі цього прокурор робить висновок про те, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з моменту коли саме прокурору стало відомо про факт видачі незаконного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації, укладання договору оренди та суборенди спірної земельної ділянки.

Наведені аргументи прокурора свідчать про те, що він вважає, що строки позовної давності не пропущено, адже початок його перебігу має відліковуватися починаючи з 2019 року коли йому стало відомо про зазначені події, отже строк на звернення до суду ним пропущено не було.

Поряд із цим, в прохальній частині позову прокурором сформульоване клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та поновлення його захистивши право.

Таким чином, суд звертає увагу на значну суперечливість в аргументах прокурора щодо строків позовної давності та невизначеність його позиції в цій частині.

З одного боку, в тексті позову, прокурор посилається на те, що строки позовної давності ним не пропущено, адже про розглядувані правовідносини він довідався в межах кримінального провадження лише у 2019 році, при цьому просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його.

Тобто прокурор не визначився чи пропустив він строк позовної давності, що вимагало б від суду перевірки того, чи є причини з яких такий строк пропущено поважними, про що він просить в позові чи звернувся до суду в межах встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності.

Тим не менш, надаючи належну юридичну оцінку доводам сторін в цій частині суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняття її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. При цьому, держава, в такому випадку, може нести ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 06.06.2018 по справі № 348/1237/15-ц, від 10.05.2018 по справі № 914/1708/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Вже сталою є практика судів та розуміння того, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 викладено правовий висновок про те, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (п. 65).

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України та в контексті субсидіарності ролі прокурора в процесі позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), зокрема прокурор.

З огляду на викладене суд не погоджується із доводами прокурора про дотримання ним строку позовної давності для звернення до суду із розглядуваним позовом з мотивів того, що він довідався про незаконність виданого розпорядження та договору оренду лише у 2019 році в межах кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи прокурор 14.08.2019 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Київській області із вимогою звернутися до суду із позовом про визнання недійсним спірних розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та договору оренди (т. 1 а.с. 43-45).

У своїй відповіді на це звернення прокурора ГУ Держгеокадастру у Київській області листом від 30.08.2019 (т. 1 а.с. 46) повідомив, що був обізнаний щодо відведення земельної ділянки на користь ОСОБА_1 та погоджували відповідну документацію, а тому через сплив строку позовної давності не може звернутися до суду із таким позовом.

Отже, позивач, державний орган, в інтересах якого прокурор звернувся до суду із позовом, ще до звернення прокурора до суду визнав той факт, що ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом.

Але, з огляду на субсидіарність ролі прокурора в судовому процесі, визначення початку перебігу строку позовної давності з моменту коли про розглядувані обставини стало відомо прокурору, а не тому органу, до повноважень якого віднесено здійснення функцій держави у відповідних правовідносинах, не відповідатиме принципам правової визначеності та свідчило б про штучну зміну строків позовної давності на користь держави у спосіб заміни ініціатора позову, що не відповідало б і вимогам законності.

Таким чином, оскільки спірне розпорядження прийнято 25.12.2012, спірний договір оренди укладено 28.12.2012, а з відповідним позовом до суду в межах даної справи прокурор звернувся лише 22.11.2019, а позивач визнав, що строк на звернення до суду пропустив, суд приходить до висновку, що прокурор звернувся із розглядуваним позовом із пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вже зазначалося, обидва відповідачі подали заяви про застосування строків позовної давності, що було викладено у відзивах на позовну заяву та в окремому клопотанні (ФГ «К-Агро»).

Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову прокурора.

Разом з тим, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, в ній прокурор просить суд визнати поважними причини пропуску строку давності та поновити його.

Розглянувши зазначене клопотання прокурора, суд відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності.

При цьому, питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора.

Щодо визнання поважності причин пропуску прокурором строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо (1) позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, (2) наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та (3) просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.

Ні в позовній заяві, ні при розгляді справи прокурор не визнавав обставини пропуску строку позовної давності, а позивач своєї правової позиції по справі не визначив, участі у розгляді справи не приймав але, як вже зазначалося, на вимогу прокурора звернутися з позовом до суду зазначив про неможливість такого звернення з мотивів обізнаності про факт виділення земельної ділянки та пропуску ним строку позовної давності.

В позовній заяві прокурором не наведено будь-якого фактичного та правового обґрунтування пропуску строку позовної давності та необхідності захисту порушеного права в зв`язку з таким пропуском. Не надано також в обґрунтування зазначених обставин будь-яких доказів.

При цьому, прокурор послідовно займав позицію, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з 2019 коли саме йому стало відомо про незаконність прийнятого розпорядження та укладеного договору в межах кримінального провадження.

Така неузгодженість в позиції прокурора, в комплексі із визнанням позивачем, хоча і на стадії, що передувала зверненню прокурора із розглядуваним позовом до суду, факту пропуску строку позовної давності, та відсутність відповідного обґрунтування поважності його пропуску саме від позивача по справі під час її розгляду, як, власне, і від прокурора, унеможливлює задоволення клопотання прокурора про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Так, повторюючись, суд зазначає, що в позові прокурор взагалі виходив з того, що ним строк позовної давності не пропущений, а зазначивши лише в прохальній частині позову про необхідність захисту інтересів держави із мотивів пропуску строку позовної давності з поважних причин, прокурор жодним чином не обґрунтував в чому такі причини полягають.

З матеріалів справи вбачається, що про порушення прав держави уповноважені органи держави знали від моменту прийняття спірного розпорядження та укладення оскаржуваного договору оренди.

Оскільки жодних відомостей, що свідчили б про поважність причин пропуску уповноваженими органами строку позовної давності на звернення до суду із відповідним позовом в матеріалах справи не має, а посилання прокурора на те, що він довідався про зазначені обставини лише у 2019 році, саме по собі, не є підтвердження поважності причин пропуску строку, суд дійшов висновку про недоведеність прокурором поважності причин пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні відповідного клопотання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання судом також враховано, що 21.01.2013 Тетіївською районною державною адміністрацією на адресу прокуратури Тетіївського району направлявся лист № 07-21/197 від 21.01.2013, з якого вбачається, що до прокуратури району було направлено копії розпоряджень, виданих головою Тетіївської РДА за період з 16 по 31 грудня 2012 року.

За твердженням Тетіївської РДА до зазначено листа було додано і матеріали, що стосуються предмету спору.

В своїх письмових поясненнях від 29.01.2020 (т. 2 а.с. 109-111) прокурор посилається на те, що зазначений лист не можна сприймати у якості доказу обізнаності прокурора з 2013 року саме щодо спірних правовідносин, оскільки інформація про спірне розпорядження відсутня в тексті листа та його не вказано як додаток до нього.

Проте, саме на прокурора, як на ініціатора позову, покладено обов`язок доведення, що при поданні цього позову не пропущено строк позовної давності чи, що його пропущено з поважних причин.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент видачі спірного розпорядження) визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Повноваження прокурора при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням застосування законів визначалися статтею 20 цього Закону. Так, прокурору надавалося право витребовувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи.

Саме в контексті реалізації зазначених повноважень прокурора Тетіївською районною державною адміністрацією на адресу прокуратури Тетіївського району направлявся лист № 07-21/197 від 21.01.2013 із додаванням, як зазначає відповідач 1, відповідних розпоряджень.

Як вбачається, прокурор на спростування зазначених відомостей формально посилався лише на зміст цього листа, що в ньому не зазначено додатків, що свідчить про самоусунення його від з`ясування обставин щодо підтвердження або спростування фактичного отримання разом із цим листом спірного розпорядження.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що більш вірогідним є факт отримання прокурором спірного розпорядження ніж його не отримання, адже за датою його прийняття воно входить до переліку розпоряджень, що надсилалися цим листом, а прокурор жодних доказів на спростування цього факту не надав.

Отже, навіть якщо виходити із того, що строк позовної давності може у цій справі обчислюватися від моменту коли про спірні відносини стало відомо прокурору, а не уповноваженому державою органу, то і в цьому випадку строк позовної давності для звернення до суду із розглядуваним позовом сплив, та підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними прокурором суду не наведено та судом, самостійно, не встановлено.

Все це, у сукупності, дає суду підстави для висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про визнання причин пропуску строку позовної давності з поважних причин.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, керуючись ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на прокурора, оскільки за наслідками розгляду справи у задоволені позову відмовлено повністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову керівника Білоцерківської місцевої прокуратури відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» та пункту 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 26.05.2020.

Суддя Р.М. Колесник