ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року Справа № 903/962/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" на рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19 (Гарбар І.О.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Іллюка Вадима Михайловича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта"

про стягнення 115299,74 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19 позов Фізичної особи - підприємця Іллюка Вадима Михайловича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" про стягнення 115299,74 грн. задоволено.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій з підстав висвітлених у ній, просить апеляційний суд рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Іллюка В. М. задовольнити частково, а саме стягнути з ТОВ "Торговий дім "Аванта" основний борг в сумі 41 575, 64 грн., в решті позовних вимог відмовити.

Вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, надано невірну оцінку доказам, що надані сторонами у справу, невірно встановлені обставини у справі та правовідносини сторін.

Скарга мотивована тим, що договір № 120-09А від 10.04.20009 року на який посилається позивач, є лише наміром сторін про співпрацю, та погодженням умов такої співпраці, а зобов`язання сторін в даному випадку з договору поставки виникають після фактичної передачі товару від постачальника до покупця, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а саме видатковими накладними. Відповідач вважає, що частина первинних документів наданих саме позивачем у підтвердження суми боргу, не являються первинними документами та не підтверджують заявлених сум стягнення, зокрема на суму 55 448, 00 грн., оскільки не містять обов`язкових реквізитів первинного документа - видаткової накладної.

З`ясовуючи істотні у справі обставини та оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків пославшись на рішення Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, так як такі рішення Верховного Суду винесені в інших правовідносинах, а тому не можуть бути використані у цій справі.

Також, судом першої інстанції безпідставно не задоволено клопотання про зупинення провадження у справі, чим не лише не дотримано процесуальних норма, але й порушено процесуальні права відповідача, що в сукупності стало однією з причин винесення незаконного рішення.

Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" подало клопотання (вх.№796/20 від 17.03.2020) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішенням Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19. В обґрунтування заявленого клопотання про поновлення процесуального строку, апелянт зазначає, що копію повного тексту рішення було отримано скаржником згідно відомостей Укрпошти 20.02.2020, що стверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, при цьому з апеляційною скаргою скаржник звернувся 11.03.2020, що стверджується відбитком штемпеля Укрпошти на конверті про відправлення поштової кореспонденції, тобто в межах визначених ст. 256 ГПК України строків.

Окрім того, скаржник подав клопотання (вх.№797/20 від 17.03.2020) про зупинення провадження у справі, в якому з підстав викладених у ньому, просить суд апеляційної інстанції зупинити провадження у цій справі № 903/962/19 до набрання законної сили рішенням у справі №903/64/20, що розглядається Господарським судом Волинської області.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 у справі №903/962/19 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19 та зупинено дію даного судового рішення; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" на рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19.

При цьому, апеляційним судом в ухвалі було роз`яснено учасникам справи, що враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги буде здійснюватися у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк - до 14.04.2020 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу суду від 24.03.2020 у справі №903/962/19 отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

06.04.2020 на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла від позивача заява про ознайомлення з матеріалами справи (вих.№ 26/03/20-1 від 26.03.2020), в якому просить суд апеляційної інстанції надати можливість ознайомитись в дистанційному режимі з матеріалами апеляційного провадження по справі № 903/962/19 шляхом надсилання сканкопій матеріалів судової справи на електронну адресу представника позивача. Дане клопотання задоволено судом, копії матеріалів судової справи надіслані на електронну адресу представника позивача.

13.04.2020 на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від позивача відзив на апеляційну скаргу (вих.№ 13/04/20-1 від 13.04.2020), в якому з підстав викладених у ньому, позивач заперечив доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта", а рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19 залишити без змін. Водночас, позивач подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 7000,00 грн.

12.05.2020 на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від позивача лист про розподіл витрат на правничу допомогу (вих.№12/05/20-1 від 12.05.2020), в якому просить суд апеляційної інстанції за результатами розгляду справи здійснити розподіл витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом справи в суді апеляційної інстанції та покласти їх на відповідача (скаржника) в розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, враховуючи заперечення викладені у відзиві, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

10.04.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" (далі Покупець, Відповідач) та Приватним підприємцем Іллюк Вадимом Михайловичем (далі Постачальник, Позивач) укладено Договір поставки № 120-09А (далі - Договір), (а.с.15-16).

Пунктом 1.1 Договору сторони передбачили, що Постачальник зобов`язується передавати у власність Покупця товар вільний від будь-яких прав та претензій на нього третіх осіб, про які на момент договору Постачальник знав чи повинен був знати згідно накладних відповідно до замовлень Покупця, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах Даного Договору.

Предметом договору є товар (партія товару), вказаний у накладних (надалі -"товар"). Під партією Сторони розуміють товар, зазначений в окремій накладній (п.1.2 договору).

На підставі п.4.1. Договору, оплата за товар здійснюється на протязі 21 календарних днів з моменту поставки товару.

Відповідно п.5.2. Договору, у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар Покупець сплачує Постачальнику залікову неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочки від суми неоплаченого товару але не більше 20 % від вартості партії товару.

Згідно п.8.1 Договору, даний Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31.12.2009. В тому випадку, якщо зобов`язання за договором не будуть виконані Сторонами або однією із Сторін, то дія договору подовжується до повного виконання зобов`язань за Даним Договором.

На виконання умов Договору позивач передав у власність відповідача товар за період з березня 2019 по квітень 2019 на загальну суму 97023,64 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с.48-133, 140).

В матеріалах справи наявний акт звірки взаєморозрахунків за період з червня 2018 по травень 2019, згідно якого за даними ТОВ "Торговий дім "Аванта" станом на 31.05.2019 заборгованість за відповідачем на користь позивача становить 97023,64 грн. Даний акт підписаний та скріплений печатками сторін (а.с.17-35).

З метою досудового врегулювання спору, ФОП Іллюк В.М. 02.10.2019 надіслав на адресу ТОВ "Торговий дім "Аванта" претензію від 01.10.2019 з проханням здійснити розрахунок за товар та сплатити пеню (а.с.36-40). Однак, претензія позивача залишилась не виконаною.

З метою захисту своїх прав та інтересів 09.12.2019 Фізична особа-підприємець Іллюк Вадим Михайлович звернувся в суд з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" про стягнення 115299,74грн., в т.ч.: 97023,64 грн. основний борг, 670,97 грн. інфляційні втрати, 1674,65 грн. 3% річних та 15930,48 грн. пеня.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, зокрема щодо безпідставно стягнутої з відповідача пені в сумі 15 930, 48 грн., та основного боргу в сумі 55 448, 00 грн., колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч.2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч.7 ст.179 ГК України).

В силу положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, 10.04.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" та Приватним підприємцем Іллюк Вадимом Михайловичем укладено Договір поставки № 120-09А. Даний Договір недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналогічні правила встановлює ст.174 Господарського кодексу України.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1ст.655 ЦК України).

За загальними нормами ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Як встановлено апеляційним судом, на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача товар за період з березня 2019 по квітень 2019 на загальну суму 97023,64 грн., згідно видаткових накладних (а.с.48-133, 140).

Щодо заперечень відповідача, про неправильне оформленням його ж працівниками частини видаткових накладних на суму 55448,00 грн. колегія суддів враховує наступне.

Вимоги до оформлення господарських операцій та обов`язкових реквізитів первинних документів визначені законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та "Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженим наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення), затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88.

За змістом пунктів 2.1-2.4 цього Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме поставка товару відповідачу, повинен підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Як свідчать матеріали справи, на виконання вимог суду першої інстанції (п.6 Ухвали суду від 16.12.2019) позивачем для огляду в судовому засіданні були надані оригінали усіх документів (в т.ч., видаткові накладні згідно переліку, акт звірки взаємних розрахунків, Договір поставки №120-09А), які додавалися до позову. На усіх, без винятку документах, наявні підписи представників ТОВ "Торговий дім "Аванта" та наявний відбиток печатки відповідача. Усі видаткові накладні містять посилання на Договір №120-09А від 10.04.2009.

Суд звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Матеріали справи свідчать про наявність відбитку печатки відповідача на видаткових накладних (а.с.48-133) відтак, з огляду на зазначене, відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на накладних.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16.

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).

Враховуючи вищевикладене, а саме: укладення між сторонами договору, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товарів, їх отримання відповідачем та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про підставність пред`явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення заборгованості в сумі 97023,64 грн, а сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами та не спростована відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Договором (Пункт 5.2) передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар Покупець сплачує Постачальнику залікову неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочки від суми неоплаченого товару але не більше 20 % від вартості партії товару.

Згідно з приписами ст. 216-218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання позивачем, керуючись ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 670,97 грн. інфляційних втрат за період з 15.05.2019 по 31.10.2019 та 1674,65 грн. - 3% річних за період з 08.05.2019 по 03.12.2019, а також керуючись п.5.2. договору пеню в розмірі 15930,48 грн. за період з 07.06.2019 по 03.12.2019 (а.с.11-12).

Пеня нарахована в межах передбаченого ч.6 ст. 232 ГК України 6-місячного строку, прострочка в оплаті для нарахування 3% річних та інфляційних втрат підтверджена матеріалами справи.

Контррозрахунку нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних відповідачем до матеріалів справи не надано.

Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції вважає його правомірним, тому погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 670,97 грн. інфляційних втрат, 1674,65 грн. - 3% річних, а також пеня в розмірі 15930,48 грн. (а.с.42-44).

Щодо заявлених відповідачем у судах першої та апеляційної інстанціях на підставі п.5 ст. 227 ГПК України клопотань про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №903/64/20, що розглядається господарським судом Волинської області, які мотивовані тим, що в результаті можливого прийняття судом рішення по вказаній справі на його користь, Договір поставки № 120-09А від 10.04.2009 буде визнано недійсним з моменту укладення, в результаті чого може змінитися правова природа правовідносин між сторонами, колегія суддів враховує наступне.

В господарському процесі суд, сторони, інші учасники можуть здійснювати ті дії, які передбачені господарськими процесуальними нормами. Роль і значення процесуальної форми полягає в тому, щоби забезпечити захист існуючих прав суб`єктів господарювання та гарантувати винесення законних і обґрунтованих рішень. Господарський процес являє собою єдність процесуальних прав і обов`язків господарського суду, сторін та інших учасників процесу.

Процесуальна форма є нормативно встановленим порядком здійснення правосуддя.

Здійснення процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків повинно відбуватися згідно з порядком, встановленим господарським процесуальним законодавством.

Згідно п.5 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

В статті 204 ЦК України закріплений принцип презумції правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На момент розгляду справи та подання відповідачем клопотань про зупинення провадження у справі Договір поставки №120-09А від 10.04.2009 не визнаний судом недійсним, а отже є правомірним, який породив певні правові наслідки, оцінку яким і дає суд при вирішенні даного спору.

Колегія суддів звертає увагу, що розглядаючи позовні вимоги, що випливають з Договір поставки № 120-09А від 10.04.2009 місцевий господарський суд, у будь-якому випадку, перевіряє правомірність цього договору, стан його виконання сторонами, наявність чи відсутність встановлених законом або договором підстав щодо невиконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що на думку колегії суддів свідчить про безпідставність висновку відповідача про необхідність зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи, предметом якої є вимоги про визнання недійсним такого договору.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції надав в повному обсязі оцінку наявним в матеріалах справи доказам, будь - яких нових доказів відповідачем не було долучено до апеляційної скарги, та не заявлено клопотання про їх витребування, тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність матеріально-правових та процесуальних підстав для зупинення провадження у даній справі.

Також слід зазначити, що сторони за результатами вирішення спору у справі N903/64/20 не позбавлені можливості звернутися до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення у даній справі.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Щодо вимоги позивача про відшкодування йому витрат на професійну правову допомогу в сумі 5000,00грн. (т.2 а.с.142-149), колегія суддів зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом статті 126 Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз наведених норм статтей 126, 129 ГПК України дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Крім зазначеного у статті 126 ГПК України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, з урахуванням викладеного, виходячи зі змісту статей 3, 11, 15 ГПК України, питання співмірності заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, заява N 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Правову позицію щодо застосування положень статей 126, 129 ГПК України Верховний Суд, висловив, зокрема, у постановах від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 14.05.2019 у справі № 922/576/18, від 29.05.2019 у справі №910/10483/18, від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 25.06.2019 №916/1340/18.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 цієї статті зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

В матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги від 25.09.2019 з додатком, додаткова угода №1 від 02.12.2019 до договору, ордер серія ВЛ №000,073552 від 26.03.2020, посвідчення адвоката №285 від 30.05.2012, акт приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2020, рахунок №42 від 30.04.2020, квитанція №0.0..1 від 12.05.2020 на суму 5000,00 грн. (т.1 а.с.42-47,141, 145; т.2 а.с. 142-145).

Згідно п.4.1 сторони узгодили, що за надання правової (правничої) допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокатському об`єднанню гонорар за домовленістю, згідно з обсягом наданих послуг, відповідно до підписаних сторонами актів прийому-передачі наданої правової допомоги, незалежно від гіпотетичного досягнутого результату у кожній конкретній справі.

Відповідно до п.4.2. договору, розмір гонорару у кожній конкретній справі визначається сторонами у додатках до даного договору, які є його невід`ємною частиною. При цьому враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвокатів Адвокатського об`єднання залучених до виконання захисту інтересів клієнта та інші істотні обставини. Гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатами Адвокатського об`єднання час з розрахунку 1 година роботи - 1000,00 грн.

Згідно із актом приймання-передачі наданих послуг від 30.04.2020, адвокатом в рамках представництва інтересів клієнта як позивача в суді апеляційної інстанції у господарській справі №903/962/19 було надано наступні послуги, зокрема підготовка та подання до Північно-західного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу ТзОВ "Торговий дім "Аванта" по справі 903/962/19 за позовом ФОП Іллюк В.М. про стягнення боргу (5 год. - 5000,00грн.)

Як вбачається з копії квитанції №0.0..1 від 12.05.2020 ФОП Іллюк В.М. перерахував адвокатському об`єднанню 5000,00 грн.

З огляду на зазначене, встановивши зазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що надані позивачем докази є достатніми, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги та розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції.

Судом не розглядається можливість зменшення розміру витрат на надану правничу допомогу, оскільки відповідачем не заявлено відповідного клопотання, в якому би йшлося про неспівмірність витрат, понесених позивачем.

З огляду на зазначене, враховуючи норми ст.126, ст.129 ГПК України, оцінивши докази, що підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, враховуючи при цьому відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат у відповідності до вимог частини 5 статті 126 ГПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що заявлені позивачем до відшкодування витрати у сумі 5 000,00 грн. підлягають стягненню.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" на рішення Господарського суду Волинської області від 18.02.2020 у справі №903/962/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Аванта" (вулиця Олени Теліги, 15, місто Київ, 04112, ) на користь фізичної особи-підприємця Іллюка Вадима Михайловича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 5 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

3. Місцевому господарському суду видати судовий наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "21" травня 2020 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.