УХВАЛА

21 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 905/46/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМ. АЙ. Інжиніринг Україна»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2019

за позовом Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМ. АЙ. Інжиніринг Україна»

про розірвання договору на виконання підрядних робіт від 22.06.2018 № 347 та стягнення 4 894 955, 50 грн, з яких: попередня оплата в сумі 3 299 970 грн, пеня у сумі 824 992,50 грн та штраф у сумі 769 993 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ЕМ. АЙ. Інжиніринг Україна (далі - Товариство) про розірвання договору на виконання підрядних робіт від 22.06.2018 № 347 (далі - Договір), стягнення передоплати у сумі 3 299 970 грн, неустойки у сумі 824 992, 50 грн та штрафу у сумі 769 993 грн, всього 4 894 955, 50грн.

Підприємство, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що відповідач порушив умови Договору, а саме: несвоєчасно виконав підрядні роботи та, всупереч умовам Договору, протягом 90 календарних днів з дня отримання попередньої оплати не повернув суму попередньо оплачених робіт, використання якої не підтверджено актами приймання виконаних робіт за формою КБ-2в, довідками про вартість виконаних робіт і витрат за формою КБ-3.

Рішенням господарського суду Донецької області від 19.09.2019 (суддя Аксьонова К.І.) позов задоволено частково; розірвано Договір; стягнуто з відповідача на користь позивача передоплату в сумі 2 129 970 грн, штраф у сумі 688093 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 44 032, 95 грн та витрати на проведення судової експертизи у сумі 7 536 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 (колегія суддів: Гребенюк Н.В., Зубченко І.В., Медуниця О.Є.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Товариство, звернувшись із касаційною скаргою 14.02.2020, тобто після набрання чинності Законом України 15.01.2020 № 460-IX, яким внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без розгляду.

Товариство зазначає такі підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та залишення позову без розгляду:

у постанові Верховного Суду від 09.04.2019 зі справи № 910/22971/17 заначено, що згідно з приписами статті 56 ГПК юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Відповідно до частини першої статті 58 ГПК представником у суді може бути адвокат або законний представник;

Товариство в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції та в поясненнях суду апеляційної інстанції зазначало про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання Товариства про закриття провадження у справі, оскільки у Єдиному реєстрі адвокатів України відсутня інформація про те, що представник позивача, ОСОБА_2 , який підписав позовну заяву, отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, а зі змісту Статуту Підприємства також не вбачається повноважень начальника юридичної служби цього суб`єкта господарювання здійснювати його законне представництво, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню;

однак суд апеляційної інстанції ці аргументи у постанові не відобразив та не надав їм оцінки; апеляційний суд залишив поза увагою неправильне застосування судом першої інстанції положень частини п`ятої статті 162, частини п`ятої статті 164 ГПК,

отже, судом апеляційної інстанції порушено положення статті 236, підпунктів «б», «в» пункту 2 частини першої статті 282 ГПК;

суд апеляційної інстанції, всупереч положенням статті 263 ГПК, долучив до матеріалів справи відзив на апеляційну скаргу, поданий представником сторони позивача з пропущенням строку на подання відзиву на апеляційну скаргу. При цьому позивачем не було надано суду пояснень стосовно пропусків строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та не подано клопотання про поновлення такого строку. Цей відзив, всупереч положенням пункту 3 частини другої статті 263 ГПК, не містив обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, а лише оцінку відносин, що склались між сторонами;

2) суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а зазначені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинами справи;

Підприємство, порушуючи умови Договору, не виконало свого зобов`язання підписати акт № 2 приймання виконаних робіт за жовтень 2018 року;

суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що в матеріалах справи немає доказів, які свідчать про належне виконання відповідачем загальної вартості робіт за Договором у погоджений сторонами строк, зокрема, в частині виконання робіт на суму решти отриманої від позивача передоплати у розмірі 2 129 970 грн;

суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій за прострочення відповідачем виконання робіт за Договором, оскільки фактично припинення сторонами виконання умов Договору сталося внаслідок невиконання Підприємством зобов`язань за Договором та порушення ним пунктів 2.2, 8.1, 8.2, 13.3, 13.4.Договору;

відповідно до висновку, зазначеного в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 923/494/18, за імперативними приписами статті 188 Господарського кодексу України і статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна (розірвання) договору можлива лише за згодою сторін або у виняткових випадках за рішенням суду у зв`язку з істотним порушенням стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому право на передачу спору на вирішення суду належить виключно стороні договору;

в оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що правовою підставою для розірвання Договору є стаття 849 ЦК, якою встановлено право замовника відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків, але зазначене не узгоджується з наведеною позицією Верховного Суду щодо застосування норм права за аналогічних правовідносин при розірванні господарських договорів;

суд апеляційної інстанції, порушуючи положення підпункту «в» пункту З частини першої статті 282 ГПК, ухвалюючи оскаржувану постанову, не надав оцінки аргументам Товариства, які заявлялись в апеляційній скарзі, не зазначив висновків щодо їх відхилення або прийняття;

суд апеляційної інстанції не врахував положення частини четвертої статті 236 ГПК та не застосував до аналогічних правовідносин висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 910/22971/17 та від 18.04.2019 у справі № 923/494/18.

Підприємство відзив на касаційну скаргу не надіслало.

Касаційна скарга, з якою Товариство звернулося 14.02.2020, розглядається відповідно до положень ГПК у редакції Закону України 15.01.2020 № 460-IX.

Стаття 287 ГПК регламентує право касаційного оскарження.

Пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частина друга статі 287 ГПК містить вичерпний перелік підстав касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, у зв`язку з неправильним застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

Касаційний господарський суд, відкриваючи касаційне провадження, виходив з того, що зміст касаційної скарги свідчить про оскарження Товариством рішення, зазначеного в пункті 1 частини першої статті 287 ГПК, на підставі пункту 1 частини другої цієї статті.

У касаційній скарзі прямо не вказано, з яких визначених статтею 287 ГПК підстав Товариство має право оскаржити відповідне судове рішення та не наведено аргументів, які можуть оцінюватися як інші підстави касаційного оскарження постанови Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 зі справи, ніж встановлені пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК.

Колегія суддів Касаційного господарського суду, дослідивши зміст касаційної скарги разом з ухваленими у справі рішеннями та постановами Верховного Суду, на які Товариство посилається у касаційній скарзі, дійшла висновку, що у касаційній скарзі немає аргументів, які вказують на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального або процесуального права без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, постанова Верховного Суду від 18.04.2019 зі справи № 923/494/18, на яку містить посилання касаційна скарга, стосується розірвання договору про закупівлю товарів за державні кошти, тому скаржник необґрунтовано посилається на зазначене судове рішення, стверджуючи про відсутність у попередніх судових інстанцій підстав для застосування статті 849 ЦК, яка є спеціальною нормою щодо договорів підряду.

Постанова Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 910/22971/17, зазначена у касаційній скарзі у зв`язку з твердженням Товариства про порушення апеляційним судом положення частини четвертої статті 236 ГПК, ухвалена у справі за позовом про визнання недійсним рішення комісії філії «Енергозбут» ПАТ «Укрзалізниця» з розгляду актів про порушення споживачами Правил користування електричною енергією. Зміст цієї постанови Верховного Суду стосується повноважень певних посадових осіб філії ПАТ «Українська залізниця» самостійно здійснювати представництво ПАТ «Укрзалізниця» та уповноважувати на таке представництво інших осіб.

Отже, правовідносини у зазначених справах не подібні до правовідносин у справі № 905/46/19, виходячи з індивідуального характеру та відмінностей відносин самопредставництва та представництва кожного окремого суб`єкта господарювання та підстав для нього.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, які були здійснені судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження.

Іншими доводами касаційної скарги наведене не спростовується, а, оскільки касаційний розгляд по суті зазначеної скарги не здійснюється (через закриття касаційного провадження), то дослідження відповідних доводів не впливає на судове рішення Касаційного господарського суду в даній справі.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені в суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене в демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A №32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем відповідних процесуальних норм щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (зазначену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМ. АЙ. Інжиніринг Україна» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 № 905/46/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя В. Селіваненко