ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2020 р. м.Київ Справа№ 910/14685/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко О.В.

Дикунської С.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.01.2020 (повне рішення складено 30.01.2020)

у справі №910/14685/19 (суддя - Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне

підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

про визнання договору недійсним (в частині)

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ" (далі - ТОВ "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна, відповідач) про визнання недійсним договору SBS №068453 від 04.05.2017 в частині пункту 4.1.2 Загальних умов страхування, які є невід`ємною частиною договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний позивачем пункт 4.1.2 загальних умов страхування не відповідає вимогам статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування", оскільки у наведених актах законодавства чітко визначено підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором страхування навмисність дій страхувальника, у зв`язку з чим, на переконання скаржника, договір страхування не може передбачати іншої форми вини, як підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. При цьому, оспорюваний пункт містить як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування недбале ставлення до застрахованої техніки, що на думку позивача, суперечить вищенаведеним норма закону та є підставою для визнання недійсним оспорюваного пункту на підставі ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст заперечень на позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

Відповідач в обгрунтування заперечень на позов посилався на те, що сторони, укладаючи відповідний правочин, зокрема і з оспорюваним позивачем пунктом, діяли у відповідності до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, погодили в момент укладення правочину його істотні умови у відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України, відповідно, позивач мав право проаналізувати відповідні умови договору, зокрема і їх прийнятності, в момент укладення правочину, а не за фактом його подальшого виконання. Також відповідач наголошував на тому, що Цивільний кодекс України, Закон України "Про страхування", а також і інші нормативно - правові акти не містять обмежень щодо включення страховиком недбалого ставлення до застрахованого майна до випадків відмови виплати страхового відшкодування.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19 в позові ТОВ "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ" - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що оспорюваний п.4.1.2. загальних умов договору добровільного страхування спеціалізованої будівельної та сільськогосподарської техніки SBS №068453 від 04.05.2017 не суперечить статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування", а також права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, - не порушено відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач (ТОВ "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ") звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір SBS №068453 від 04.05.2017 в частині пункту 4.1.2 Загальних умов страхування, які є невід`ємною частиною договору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не вирішив питання про співвідношення закону та договору, зокрема з урахуванням ч. 3 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України, а також не звернув уваги на наявність у статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування" положень, які обмежують абсолютну свободу договору, оскільки наведені норми містять словосполучення «якщо це не суперечить закону» та «інші випадки, передбачені законом», але судом першої інстанції зроблено невірні висновки щодо вказаних норм, яким врегульовано правовідносини учасників спору;

- скаржник наголошує, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування є протиправною, оскільки зміст п. 4.1.2 Загальних умов страхування, які є невід`ємною частиною договору страхування, не відповідає вимогам статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування", оскільки вказаними нормами визначено навмисність дій страхувальника, як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, а отже, умовами договору не може бути передбачено іншої форми вини страхувальника, зокрема і недбалість.

Короткий зміст заперечень Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" проти доводів апеляційної скарги

13.05.2020 та 15.05.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача засобами поштового зв`язку надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду згідно з ст. 263 Господарського процесуального кодексу України та з огляду на приписи ст. ст. 116 та п. 4 Прикінцевих положень розділу Х Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020).

Відповідач вказував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.

Зокрема, відповідач посилався на те, що:

- сторони, укладаючи відповідний правочин, зокрема і з оспорюваним позивачем пунктом, діяли у відповідності до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, погодили в момент укладення правочину його істотні умови у відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України, відповідно, позивач мав право проаналізувати відповідні умови договору, зокрема і їх прийнятності, в момент укладення правочину, а не за фактом його подальшого виконання;

- позивач, як суб`єкт господарювання, який утримує та (або) експлуатує колісні транспортні засоби, зобов`язаний виконувати Правила пожежної безпеки для підприємств і організацій автомобільного транспорту України,затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 21.01.2015 № 11 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 12.03.2015 за 3 279/26724, як і вживати заходів для запобігання відповідних подій, які можуть бути кваліфіковані як страхові випадки, що обумовлено п. 9.2.9 п. 9.2 розділу ІХ Загальних умов страхування Договору;

- частиною 2 статті 991 Цивільного кодексу України передбачено можливість страховика передбачати у договорі інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону, а також пунктом 6 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України передбачено,що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є також наявність інших випадків, передбачених законом;

- Цивільний кодекс України, Закон України "Про страхування", а також і інші нормативно - правові акти не містять обмежень щодо включення страховиком недбалого ставлення до застрахованого майна до випадків відмови виплати страхового відшкодування;

- жодних прав позивача оспорюваним пунктом Договору - не порушено.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді Дикунська С.Я., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 апеляційну скаргу скаржника залишено без руху з метою надання скаржнику можливості виправити вищенаведені недоліки шляхом подання у строк, визначений даною ухвалою, заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення.

23.03.2010 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника у встановлений судом строк надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 21.05.2020, зупинено дію оскаржуваного рішення.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судовому засіданні 21.05.2020 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір SBS №068453 від 04.05.2017 в частині пункту 4.1.2 Загальних умов страхування, які є невід`ємною частиною договору

Відповідач в судове засідання 21.05.2020 представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 отримана позивачем 29.04.2020 згідно рекомендованого поштового повідомлення 959 та його представником - 074, а також отримана відповідачем 16.04.2020 згідно рекомендованого поштового повідомлення 740 та 028.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, з метою дотримання строків розгляду спору на рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що неявка представників відповідача в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

04.05.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ", як страхувальником, та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна", як страховиком, укладений договір добровільного страхування спеціалізованої, будівельної та сільськогосподарської техніки SBS №068453 (далі - договір), та погоджено Загальні умови страхування (далі - Загальні умови), які підписані представниками сторін та посвідчені печатками обох сторін без будь-яких зауважень та заперечень, предметом якого є майнові інтереси страхувальника/вигодонабувача, що не суперечать чинному законодавству та пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованої техніки та/або додаткового навісного обладнання до неї під час проведення будівельних, спеціалізованих та/або сільськогосподарських робіт та/або у місці постійного/тимчасового зберігання майна - страхування майна, володінням, користуванням і розпорядженням визначеною цим договором, а саме особливих умов страхування або додатками до них, застрахованої техніки та додаткового навісного обладнання до неї під час пересування цього майна власним ходом по дорогам загального користування за маршрутами між місцями зберігання та роботи - страхування каско; володінням та користуванням і розпорядження застрахованим майном застрахованої техніки та додаткового навісного обладнання до неї під час її переміщення на інших транспортних засобах у межах місця дії договору страхування - страхування вантажів.

Згідно заяви на страхування та додатку до договору, об`єктом страхування є, зокрема, екскаватор-навантажувач JCB ЗСХ SITEMASTER д.н. НОМЕР_1 IBM, за ризиками: «вогонь», «стихійні лиха», «залиття», «ПДТО», «наїзд транспортного засобу», «аварія», строк страхування - до 31.01.2018.

Відповідно до визначення термінів, наведених у Загальних умовах страхування, які є невід`ємною частиною договору страхування, страховий випадок - передбачена цим договором страхування подія (ризик, зазначений в особливих умовах страхування договору), що відбулася в період дії цього договору, та з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику на умовах цього договору; страховий ризик - певна подія, на випадок настання якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Згідно п. 6 договору, застрахованими ризиками є пошкодження, знищення або втрата всієї або частини застрахованої техніки, що сталися внаслідок, зокрема, пожежі (в т.ч. задимлення, що її супроводжує, включаючи виділення сажі і корозійного газу, підпал), вибуху

За змістом п. п. 3.2.2. Загальних умов страхування, які є невід`ємною частиною договору, предметом договору є майнові інтереси страхувальника пов`язані із пошкодженням, знищенням або втратою всієї або частини застрахованого транспорту, що сталися, зокрема, внаслідок пожежі.

Поряд із тим, пунктом 4.1.2 Загальних умов страхування, визначено, що відшкодуванню не підлягають збитки, що сталися безпосередньо внаслідок недбалого ставлення до застрахованої техніки, зокрема, порушення правил пожежної безпеки України при експлуатації/ремонті/ технічному обслуговуванню застрахованої техніки.

Підпункт 13.1.14 Загальних умов страхування визначає, що допущення порушення страхувальником правил пожежної безпеки є підставою для відмови у здійсненні виплат страхового відшкодування.

Позивач у позові та в апеляційній скарзі вказував, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування - є протиправною, оскільки зміст п. 4.1.2 Загальних умов страхування, які є невід`ємною частиною договору страхування, не відповідає вимогам статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування", оскільки вказаними нормами визначено навмисність дій страхувальника, як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, а отже, умовами договору не може бути передбачено іншої форми вини страхувальника, зокрема і недбалість.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України передбачено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації.

П. 6 ч.1 ст. 991 Цивільного кодексу України визначено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі також, наявності інших підстав, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 991 Цивільного кодексу України визначено, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

За приписами статті 26 Закону України "Про страхування" підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є:

1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України;

2) вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку;

4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні;

5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) інші випадки, передбачені законом.

Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку. Негативний фінансовий стан страховика не є підставою для відмови у виплаті страхових сум (їх частин) або страхового відшкодування страхувальнику.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і про те, що приписи статті 26 Закону України "Про страхування" та ст. 991 Цивільного кодексу України - не містять обмежень чи заборони щодо включення до умов договору страхування такої підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат, як недбале ставлення до застрахованого майна.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 2 статті 991 Цивільного кодексу України передбачено можливість страховика передбачати у договорі інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону, а також пунктом 6 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України передбачено,що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є також наявність інших випадків, передбачених законом, а отже, Цивільний кодекс України, Закон України "Про страхування", не містять обмежень щодо включення страховиком недбалого ставлення до застрахованого майна до випадків відмови виплати страхового відшкодування.

Доводи скаржника в обгрунтування підстав скасування рішення суду першої інстанції про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не вирішив питання про співвідношення закону та договору, - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції встановив, що пунктом 4.1.2 Загальних умов страхування, визначено, що відшкодуванню не підлягають збитки, що сталися безпосередньо внаслідок недбалого ставлення до застрахованої техніки, зокрема, порушення правил пожежної безпеки України при експлуатації/ремонті/ технічному обслуговуванню застрахованої техніки, і скаржник вважає вказаний пункт таким, що суперечить в частині визначення форми вини при настанні умов для виплати страхового відшкодування, зокрема суперечить визначенню «навмисні дії», які містяться в п. 1 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування».

При цьому, скаржник вважає термін «недбале ставлення», зазначений у п. 4.2.1 Загальних умов, таким, що суперечить в частині визначення форми вини при настанні умов для виплати страхового відшкодування, зокрема суперечить визначенню «навмисні дії», які містяться в п. 1 ч. 1 ст. 991 Цивільного кодексу України та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування», і саме термін «навмисні дії», на переконання скаржника свідчить про законодавче імперативне врегулювання вини у формі умислу, як підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, коли у оспорюваному пункті передбачено іншу форму вини «недбалого ставлення», ніж та, що зазначена в наведених законодавчих нормах.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дане твердження скаржника є помилковим, з огляду на те, що за загальним правилом, вина - це психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої певним нормативним актом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Тобто, вина може існувати у формі як умислу (який за загальним правилом поділяється на прямий та непрямий), так і необережності (яка за загальним правилом може існувати у вигляді недбалості та самовпевненості), і кваліфікується виключно ставленням особи до вчинюваної дії чи бездіяльності.

Отже, термін «недбале ставлення», зазначений у п. 4.2.1 Загальних умов, з точки зору ставлення у даному випадку юридичної особи з умислом (прямим або непрямим) до вчинюваної дії або бездіяльності (зокрема і прямого або непрямого щодо недбалого ставлення до майна, тобто певного ігнорування по відношенню до об`єкту страхування з точки зору необхідності вчинення звичайних дій по його збереженню), підлягає оцінці в сукупності з терміном «навмисності дій» по такому недбалому ставленню з точки зору вини та її форми (умислу або необережності) при настанні страхового випадку та настанні умов для виплати страхового відшкодування. Проте, наявність або відсутність усіх складових для виплати або відсутності підстав для виплати страхового відшкодування - не є предметом даного спору і в рамках заявленого предмету та підстав позову оцінка дій сторін по дотриманню умов страхування - не підлягає здійсненню, адже це стосуватиметься виходу за межі підстав та предмету позову, що не передбачено вимогами процесуального закону на стадії апеляційного розгляду справи

Отже, оскільки оцінка певний дій сторін спірних правовідносин з точки зору відповідності або суперечності їх дій в сфері правової природи договірних цивільних правовідносин страхування в межах договірної конструкції страхування, погодженої сторонами у визначеному законом порядку та з урахуванням ст. 6 Цивільного кодексу України, - не є предметом дослідження в межах спірних правовідносин сторін у даній справі, а оспорюваний позивачем пункт Загальних умов підлягає оцінці виключно на момент укладення сторонами відповідного правочину, а не за наслідками виконання такого пункту, і саме з наслідками застосування/виконання учасниками спірних правовідносин оспорюваного пункту Загальних умов позивач не погоджується, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обраний ним спосіб захисту в рамках справи № 910/14685/19 - є неефективним.

Доводи скаржника в обгрунтування підстав скасування рішення суду першої інстанції про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не вирішив питання про співвідношення закону та договору, зокрема з урахуванням ч. 3 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України, а також не звернув уваги на наявність у статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування" положень, які обмежують абсолютну свободу договору, оскільки наведені норми містять словосполучення «якщо це не суперечить закону» та «інші випадки, передбачені законом», але судом першої інстанції зроблено невірні висновки щодо вказаних норм, яким врегульовано правовідносини учасників спору - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

П. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту,вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм -добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. (ч. 1). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ч. 3).

Отже, свобода визначення змісту договору регламентується у Цивільному кодексі України, виходячи з концепції застосування імперативних та диспозитивних норм закону. Імперативні норми застосовуються незалежно від волі сторін, а використання диспозитивних є предметом їхньої автономної волі.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, умови договору поділяються на такі, що визначені на розсуд сторін і узгоджені ними, і такі, що є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови, що можуть бути визначені сторонами на власний розсуд, складаються з тих, що стосуються неврегульованих у законі відносин та тих, що визначені в законі, але від яких сторони мають право відступити і врегулювати ці відносини на власний розсуд.

Визначаючи зміст договору, сторони керуються тією моделлю взаємовідносин, яка в загальному вигляді закріплена в нормах закону, в тому числі, у Цивільному кодексі України або інших актах цивільного законодавства, що стосуються даного виду договору. При цьому, сторони мають право використовувати у своїй практиці для визначення умов договору так звані зразкові умови, вироблені практикою для договорів певного виду й опубліковані.

Свобода договору існує в рамках чинного в державі правопорядку, основу якого становить позитивне право, як система чинного законодавства, яке є інституційним утворенням: воно існує у вигляді зовнішньо об`єктивованих інститутів, формалізованих юридичних норм, виражених у законах, інших загальнообов`язкових нормативних юридичних документах.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, враховуючи свободу визначення сторонами змісту договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 74-76 Господарського процесуального кодексу України, що оспорювана позивачем умова пункту 4.1.2. загальних умов договору добровільного страхування спеціалізованої будівельної та сільськогосподарської техніки SBS №068453 від 04.05.2017 - суперечить п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 Цивільного кодексу України, і відповідно ст. 991 Цивільного кодексу України та ст. 26 Закону України «Про страхування».

Крім того, підписавши оспорюваний правочин у відповідній редакції, і посвідчивши його печаткою, позивач погодився з наведеними умовами реалізувавши принцип свободи договору, у реалізації якого позивач не був жодним чином обмеженим саме в момент укладення відповідного договору і позивач мав право проаналізувати відповідні умови договору, зокрема і їх прийнятності, в момент укладення правочину, а не за фактом його подальшого виконання.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції наголошує, що фактично позивач, захищаючи наявне у нього право на отримання страхового відшкодування, використовує неефективний засіб захисту, а саме визнання правочину у певній частині недійсним.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлений можливості у встановленому законом порядку та при наявності обумовлених законом підстав реалізувати своє право на отримання страхового відшкодування згідно з Цивільним та Господарським кодексами України, зокрема шляхом заявлення в установленому порядку вимог про стягнення страхового відшкодування.

Крім того, суд зазначає і про те, що узгодження сторонами в договорі певних істотних умов - не є підставою для визнання його недійсним згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов`язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов у певній редакції.

Враховуючи наведене вище, судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку встановлено, що оспорюваний пункт 4.1.2. загальних умов договору добровільного страхування спеціалізованої будівельної та сільськогосподарської техніки SBS №068453 від 04.05.2017 був спрямований на реальне настання правових наслідків (сторонами вчинено дії на його виконання), оспорюваний пункт не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства (зокрема, статті 991 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про страхування") або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину при погодженні оспорюваного пункту - є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому обумовлені ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним оспорюваного пункту - відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання недійсним пункту 4.1.2. загальних умов договору добровільного страхування спеціалізованої будівельної та сільськогосподарської техніки SBS №068453 від 04.05.2017 - є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. .

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19.

Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 було зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19, а за наслідками апеляційного перегляду справи його залишено без змін, у зв`язку з чим його дія підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/14685/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕМ-БУД-КОМПЛЕКТ".

4. Матеріали справи № 910/14685/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови: 25.05.2020.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.В. Тищенко

С.Я. Дикунська