РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2020Справа № 910/15454/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровський авторемонтний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Старс Трейд"

про стягнення 282 342, 49 грн.

Без виклику представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Відкрите акціонерне товариство "Верхньодніпровський авторемонтний завод" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Старс Трейд" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 282 342, 49 грн., з яких: 175 000, 00 грн. основний борг, 43 750, 00 грн. штраф, 3 % річних у розмірі 4 509,00 грн., пеня у розмірі 52 533, 57 грн. та втрати від інфляції у розмірі 6 549, 92 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем порушено умови Договору № 10072018/1 купівлі - продажу транспортного засобу від 10.07.2018 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/15454/19 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/15454/19 виправлено описку в організаційно - правовій формі позивача та зазначено вірну назву - "Товариство з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровський авторемонтний завод".

Станом на 21.05.2020 від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Представник відповідача відзив у встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України строк не подав.

Частиною 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 93 Цивільного кодексу України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Частина 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачає, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема місцезнаходження юридичної особи.

Положеннями статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру та передбачено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як встановлено судом згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (інформаційний ресурс https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch), місцезнаходженням відповідача є: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 31.

На зазначену адресу судом відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі № 910/15454/19 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 707.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Крім того, Закон України "Про доступ до судових рішень" визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства. Згідно зі статтями 3, 4 цього Закону суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду міста Києва у справі № 910/15454/19 була оприлюднена на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у пункті 41 свого рішення від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

За таких обставин, враховуючи зазначені вище положення Господарського процесуального кодексу України, якими регламентовано порядок повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання, а також беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема пункт 41 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України", суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи.

Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частинами 1, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровський авторемонтний завод » (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старс Трейд» (далі - покупець) укладено Договір № 10072018/1 купівлі - продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого продавець, керуючись рішенням Покупця, який вибрав з каталогу Продавця потрібний йому Транспортний засіб напівпричіп-самоскид ВАРЗ-НПС 2730, у кількості 1 (одна) одиниця, надалі - Транспортний засіб, зобов`язується передати у власність Покупцеві Транспортний засіб, аналогічний обраному взірцю і який буде виготовлений Продавцем в майбутньому, а Покупець зобов`язується прийняти переданий Транспортний засіб і оплатити його за ціною в розмірі та порядку, визначеному цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору інформація про Транспортний засіб (а також його додаткове обладнання), зокрема про основні властивості, умови гарантійних зобов`язань Продавця тощо, міститься у документах на Транспортний засіб. Покупець, підписанням цього Договору підтверджує, що він був ознайомлений до підписання цього Договору зі всією необхідною інформацією про Транспортний засіб шляхом: усного роз`яснення уповноваженою особою Продавця, ознайомлення Покупця з рекламними матеріалами на Транспортний засіб, з положеннями нормативних документів, вимогам яких відповідає Транспортний засіб, Сертифікатом відповідності на Транспортний засіб тощо. Покупець також заявляє і підтверджує те, що він свідомо та вільно зробив свій вибір Транспортного засобу.

Як встановлено п. 2.1. Договору транспортним засобом, який передається за цим Договором, є дорожній транспортний засіб в кількості 1 (одна) од., зазначений в Специфікації, яка є Додатком № 1, який додається та є невід`ємною частиною цього Договору. При складенні Специфікації використовуються позначення, які прийняті Продавцем. При укладенні цього Договору Покупцю роз`яснено суть всіх літерно-цифрових позначень, які використані при складенні Специфікації.

Повна ціна одного транспортного засобу становить: 750 000,00 (сімсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. Повна ціна договору становить 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч ) грн. 00 коп. При цьому, до складу зазначеної суми включено податок на додану вартість (20 відсотків), що становить 125 000 (сто двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. (п. 2.4. Договору).

Порядок оплати визначається наступним чином: Покупець протягом 7 (сім) банківських днів з дати укладення Договору зобов`язується сплатити на поточний рахунок Продавця попередню оплату за Транспортний засіб у розмірі 400 000 (чотириста тисяч ) грн. 00 коп. При цьому, до складу зазначеної суми включено податок на додану вартість вартість (20 відсотків), що становить 66 666,67 (шістдесят шість тисяч шістсот шістдесят шість) грн. 67 коп. (п. 2.4.1. Договору).

Пунктом 2.4.2. Договору встановлено, що остаточний платіж у розмірі 350 000, 00 (триста п`ятдесят тисяч гривень) у тому числі ПДВ Покупець сплачує на протязі 4 місяців наступними частинами:

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 15.08.2018 року;

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 15.09.2018 року;

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 15.10.2018 року;

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 15.11.2018 року.

Орієнтовний термін передачі Транспортного засобу, за умов виконання Покупцем положень оплати по даному Договору, становить 3 (три) дні після виконання Покупцем п. 2.4.1. цього Договору. Точну дату готовності Транспортного засобу до передачі Покупцю, Продавець має повідомити додатково (п. 2.5. Договору).

Відповідно до п.2.6. Договору зобов`язання Покупця з оплати Транспортного засобу вважається виконаним належним чином за цим Договором з моменту зарахування грошових коштів у розмірі Повної ціни Транспортного Засобу, визначеної відповідно до умов цього Договору, на поточний рахунок Продавця. Момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця, для цілей цього Договору, є фактом здійснення оплати.

Передача Транспортного засобу Покупцю здійснюється після зарахування коштів на поточний рахунок Продавця в розмірі попередньої оплати, що передбачений п. 2.4.1. цього Договору (п. 2.7. Договору).

Як встановлено п. 2.8. Договору місцем отримання Транспортного засобу, згідно умов DDP Інкотермс 2010 Сторони визначили: Україна, 52024, Дніпропетровська обл, Дніпровський район, автодорога Дніпро-Царичанка-Кобеляки- Решетилівка, 24 км. GPS: Широта 48.55935 °, Довгота 34.90075 °.

Відповідно до п. 3.4. Договору передача Транспортного засобу Покупцю або іншій особі, яка пред`явила Продавцю документи на отримання Транспортного засобу, відбувається після попередньої оплати від Повної ціни Транспортного засобу Покупцем за актом прийому-передачі. Пред`явлення документів на отримання Транспортний засіб третьою особою є підтвердженням того, що ця особа є представником Покупця і діє в його інтересах при отриманні Транспортного засобу.

Продавець зобов`язується: після зарахування попередньої оплати від Повної ціни Транспортного засобу, в порядку та розмірі, визначеному цим Договором, на поточний рахунок Продавця, - відпустити Транспортний засіб, якість якого повинна відповідати вимогам відповідних стандартів (ТУ) (п. 4.1.1 Договору); Оформити акт приймання-передачі Транспортного засобу Покупцю в день передачі Транспортного засобу (п. 4.1.2. Договору); у разі проведення Покупцем оплати належним чином, згідно із п. 2.4.1., чи п. 4.З., 4.4. цього Договору, видати Покупцю Транспортний засіб у строк, визначений п. 2.5. Договору.

Покупець зобов`язується: оплатити відповідно до умов Договору повну вартість транспортного засобу, зазначену в п.2.4. Договору. (п. 4.2.1. Договору).

Впродовж строку, передбаченого цим Договором, але у будь якому разі після зарахування коштів у розмірі, перед на поточний рахунок Продавця, отримати Транспортний засіб у Продавця за адресою зазначеною в п. 2.8. цього Договору, або оплатити Продавцю послуги за зберігання по тарифам Продавця, в разі якщо Транспортний засіб буде отриманий пізніше.

Відповідно до п. 6.1. Договору у разі не виконання п. 2.5. цього Договору з вини Продавця, Покупець має право зобов`язати Продавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого Транспортного засобу за кожен день прострочення, що діяла в період за який стягується пня, але не більше 10% від суми невчасно виконаного зобов`язання, або вимагати розірвання цього Договору з поверненням раніше внесених коштів.

У випадку прострочення оплати за Транспортний засіб, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від Повної ціни Транспортного засобу за кожен день прострочення, 25 відсотків річних та інфляційні витрати (п. 6.3. Договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання своїх зобов`язань (п. 10.1. Договору).

Додатком № 1 до Договору № 10072018/1 від 10.07.2018 сторонами було підписано специфікацію напівпричепа - самоскида ВАРЗ -НПС 2730.

09.11.2018 року між сторонами було підписано Додаткову угоду до Договору купівлі - продажу транспортного засобу № 10072018/1 від 10.07.2018 відповідно до якої п.2.4.2. Договору викладено у наступній редакції:

« 2.4.2. Остаточний платіж у розмірі 350 000, 00 (триста п`ятдесят тисяч гривень) у тому числі ПДВ Покупець сплачує наступними частинами:

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 15.08.2018 року;

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 15.09.2018 року;

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 30.11.2018 року;

- 87 500, 00 (вісімдесят сім тисяч п`ятсот гривень) включаючи ПДВ до 31.12.2018 року.

Усі інші умови Договору купівлі - продажу транспортного засобу № 10072018/1 від 10.07.2018 року залишаються незмінними і сторони підтверджують свої зобов`язання по ним (п. 2 Додаткової угоди).

13.07.2018 року на виконання умов Договору позивачем передано відповідачу транспортний засіб напівпричіп - самоскид ВАРЗ - НПС 2730 у кількості - 1 шт., що підтверджується видатковою накладною №160.

Як стверджує позивач станом на 25.10.2019 р. розрахунки за поставлений відповідачу напівпричіп здійснені частково, а саме:

- 12.07.2018 р. сплачено 400000,00 грн. (чотириста тисяч гривень 00 коп) (платіжне доручення №11 від 12.07.2018 р.);

- 13.08.2018 р. сплачено 87 500,00 грн. (вісімдесят тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) (платіжне доручення №1107 від 13.08.2018 р.;

- 13.09.2018 р. сплачено 87 500,00 грн. (вісімдесят тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) (платіжне доручення №1246 від 13.09.2018 р.).

За доводами позивача, заборгованість відповідача за поставлений Транспортний засіб складає 175 000, 00 грн.

29.03.2019 року позивачем надіслано на адресу відповідача претензію № 468/03 з проханням погасити існуючу заборгованість.

Відповідь на вказану претензію відповідач не надав, заборгованість не погасив.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати поставленого позивачем товару у визначений договором строк, внаслідок чого останній звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вказує позивач у позовній заяві, Товариство з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровський авторемонтний завод" свій обов`язок щодо передачі відповідачу товару виконало належним чином, однак відповідач, всупереч п. 2.4.2 Договору (з урахуванням Додаткової угоди від 09.11.2018), за поставлений позивачем товар у строк, погоджений між сторонами оплатив частково, на суму 575 000, 00 грн., внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Старс Трейд" виникла заборгованість у розмірі 175 000 грн.

Відповідач, всупереч умовам укладеного між сторонами договору, за поставлений позивачем товар у строк, визначений договором не оплатив, у зв`язку з чим заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Старс Трейд" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровський авторемонтний завод" складає 175 000, 00 грн. Строк виконання відповідачем обов`язку з оплати товару є таким, що настав. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а відповідач суду не надав.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи вірогідними доказами підтверджується надання позивачем послуг та поставка останнім товару на адресу відповідача належним чином та в повному обсязі, строк виконання зобов`язання відповідача з товару є таким, що настав, а отже позовні вимоги про стягнення з останнього суми заборгованості у розмірі 175 000, 00 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 43 750, 00 грн. , 3 % річних у розмірі 4 509, 00 грн., пені у розмірі 52 533, 57 грн. за період з 30.11.2018 по 25.10.2019 та з 01.01.2019 по 17.09.2019, інфляційних втрат у розмірі 6 549, 92 грн. за період з 30.11.2018 по 17.09.2019 та з 31.12.2018 по 17.09.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено п. 6.3. Договору у випадку прострочення оплати за Транспортний засіб, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від Повної ціни Транспортного засобу за кожен день прострочення, 25 відсотків річних та інфляційні витрати, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 25 % річних є обґрунтованими, оскільки сторони в Договорі узгодили інший розмір процентів, ніж передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що сума у розмірі 43 750, 00 грн. є процентами річних, відповідно до умов п. 6.3. Договору, а не штрафом, який позивач розраховує в додатку до позовної заяви.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

З наведених норм вбачається, що сторони Договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Проте, сторонами передбачено у Договорі відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 25 відсотків річних та інфляційні витрати.

Отже, судом перевірено нарахування 25 % річних, та встановлено, що такі вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню на суму 43 750, 00 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 4 509, 00 грн., то суд в цій частині відмовляє позивачу, оскільки проценти річних сторонами узгоджено у Договорі, стягнення додаткових 3 % річних призведе до подвійного стягнення з відповідача, що є не законним.

Як вже вказувалось судом, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, а також постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем вартості поставленого товару, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки індекс інфляції повинен нараховуватись з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція), внаслідок чого, за розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати на суму 4 751, 34 грн. за період з 01.01.2019 по 31.08.2019 на суму заборгованості 175 000, 00 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 52 533, 57 грн. за період з 30.11.2018 по 25.10.2019 на суму заборгованості 87 500, 00 грн. та за період з 01.01.2019 по 17.09.2019 на суму заборгованості 87 500, 00 грн., суд зазначає наступне.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.3. Договору передбачено, що у випадку прострочення оплати за Транспортний засіб, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від Повної ціни Транспортного засобу за кожен день прострочення, 25 відсотків річних та інфляційні витрати.

У той же час при дослідженні наданого позивачем розрахунку заявлених до стягнення з відповідача сум пені судом було встановлено, що останній був виконаний з арифметичними помилками, оскільки позивачем не вірно визначено період початку нарахування пені та нараховано пеню за період більший ніж 6 місяців.

Враховуючи вищевказані положення, суд дійшов висновку про те, що початком періоду прострочення відповідачем сплати суми заборгованості у розмірі 87 500, 00 грн. є 03.12.2018 року, а тому пеню потрібно нараховувати за період з 03.12.2018 по 03.06.2019, що за розрахунком суду становить 15 613, 36 грн.; за період з 02.01.2019 по 02.07.2019 на суму заборгованості у розмірі 87 500, 00 грн. за розрахунком суду становить 15 457, 54 грн., тобто розмір пені підлягає стягненню з відповідача у розмірі 31 070, 90 грн.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровський авторемонтний завод».

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровський авторемонтний завод" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Старс Трейд" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 31; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровський авторемонтний завод" (51600, Дніпропетровська обл., Верхньодніпровський р-н, м. Верхньодніпровськ, вул. Пальохи, будинок 109; ) основну заборгованість у розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп., 25 % річних у розмірі 43 750 (сорок три тисячі сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп., пеню у розмірі 31 070 (тридцять одну тисячу сімдесят) грн. 90 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 751 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят одну) грн. 34 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 818 (три тисячі вісімсот вісімнадцять) грн. 58 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 22.05.2020 року.

Суддя М.Є.Літвінова