РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.05.2020Справа № 910/18116/19
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс Грант"

до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання договору поруки №4Т14381И/П від 08.11.2016 року недійсним

При секретарю судового засідання: Радченко А.А.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Тищенко А.В. - представник за довіреністю № 131 від 16.10.2019;

встановив:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс Грант" до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору поруки №4Т14381И/П від 08.11.2016 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що договір є недійсним на підставі ст. 215 та 230 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 21.01.2020.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 17.02.2020.

24.01.2020 від відповідача на адресу суду надійшов відзив.

06.02.2020 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив та заява про поновлення процесуального строку для подачі доказів разом з клопотанням про витребування доказів.

В судовому засіданні 17.02.2020 позивач підтримав заяву про поновлення процесуального строку для подачі доказів разом з клопотанням про витребування доказів та подав клопотання про поновлення процесуального строку для подачі доказів та клопотання про витребування доказів, просив суд задовольнити.

Відповідач заперечив проти поданих позивачем клопотань, просив суд відмовити та заявив усне клопотання про відкладення судового засідання для подачі заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.02.2020 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс Грант" про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд.1 Д, м. Київ, 01001, ) копію рішення Правління Національного Банку України №323/БТ від 05.10.2016. Відкладено підготовче засідання на 16.03.2020 року. Продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

В судовому засіданні 16.03.2020 року судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 31.03.2020 року.

18.03.2020 року до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

19.03.2020 року з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211, з урахуванням Указу Президента України №87/2020 від 13.03.2020 щодо введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, на офіційній сторінці суду https://ki.arbitr.gov/ua/sud5011/ та на сторінці суду у соціальній мережі Facebook розміщено інформації щодо зняття з розгляду справ, призначених суддею Мудрим С.М. на 23, 24, 30 та 31 березня 2020. Повідомлено, що про дати і час судових засідань всі учасники будуть повідомлені ухвалами суду, які будуть внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Про зняття з розгляду вищезазначеної справи сторін 20.03.2020 року повідомлено телефонограмами.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.04.2020 призначено судове засідання на 12.05.2020 року.

12.05.2020 року електронною поштою до суду від відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду прави.

В судовому засіданні 12.05.2020 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог.

В судове засідання 12.05.2020 року представник позивача не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

08.11.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» (позичальник) та публічними акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (банк) укладено кредитний договір №4Л16111Г, згідно якого товариство «Лекс Грант» отримало кошти у розмірі 4 500 000 000,00 грн.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант» та ПАТ КБ Приватбанк» укладено такі договори поруки в забезпечення виконання таких осіб перед КБ Приватбанк»:

договір поруки №4А13767И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «АПРІОРІ» за кредитними договорами: №4А13767И від 27.11.2013 та №4А14339И від 10.11.2014,

- договір поруки №4Л14385И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «ЛЕТАРА» за кредитним договором № 4Л14385И від 24.12.2014,

договір поруки №4Б12132И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «БАСКАРТ» за кредитними договорами: № 4Б12132И від 10.05.2012, №4Б13247И від 17.04.2013, №4Б13520И від 23.08.2013, №4Б14162И від 17.02.2014, № 4Б15064И від 20.02.2015,

- договір поруки №4А13837И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «АТІС ТРЕЙД» за кредитним договором №4А13837И від 26.12.2013,

договір поруки №4Э11100И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАЛЬЯНС» за кредитними договорами: №4Э11100И від 17.03.2011; №4Э13583И від 24.09.2013, №4Э13658И від 10.10.2013,

договір поруки №4Ф14296И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «ФЛОРЕКС-ІНДАСТРІЗ» за кредитними договорами: № 4Ф14296И від 04.09.2014, №4Ф14297И від 09.09.2014, №4Ф16010Д від 28.04.2016,

договір поруки №4Т14381И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «ТЕМП ОЙЛ» за кредитним договором №4Т14381И від 16.12.2014 ,

договір поруки №4Т13262И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB «ТАМЕРСІС» за кредитними договорами №4Т13262И від 18.04.2013 та №4Т15022И від 22.01.2015,

договір поруки №4Л14399И/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «ЛАЗУРНИЙ БЕРЕГ» за кредитними договорами: №4Л14399И від 24.12.2014 та №4Л14400И від 24.12.2014,

договір поруки №4Н13532Д/П від 08.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «НОРДІС ПЛЮС» за кредитними договорами: №4Н13532Д від 11.09.2013; №4Н14030И від 21.01.2014; №4Н14244И від 02.07.2014.

Позивач стверджує, що догові поруки №4Т14381И/П від 08.11.2016 року укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема таким, що вчинений під впливом введення в оману, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 ЦК України, виходячи із наступних обставин.

Як зазначено позивачем, ТОВ «Лекс Грант» мало чималі господарські зв`язки із різними організаціями та установами, у тому числі товариством відкрито рахунки у ПАТ КБ «Приватбанк», у тому числі рахунки для заробітної плати працівників ТОВ «Лекс Грант». За час взаємодії товариства позивача із ПАТ КБ «Приватбанк» - ТОВ «Лекс Грант» зарекомендувало себе як надійний та перспективний клієнт, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг.

На думку товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Грант», ПАТ КБ "Приватбанк" володіючи повною фінансовою інформацією про товариство, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію, щодо можливості участі ТОВ «Лекс Грант» у процедурі "трансформації" кредитного портфеля ПАТ КБ "Приватбанк". Така процедура, зі слів співробітників Банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.16 №323/БТ, ПАТ КБ "Приватбанк" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.

При цьому, за твердженнями позивача, ПАТ КБ "Приватбанк" наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше, такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ "Приватбанк".

Таким чином, дії позивача із отримання кредитних коштів по кредитному договору №4Л16111Г від 08.11.2016 року були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації зазначеного плану "трансформації" кредитного портфелю Банку, ініційованого НБУ.

На виконання такого плану представники ПАТ "КБ Приватбанк" та компанії позивача погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між позивачем та банком укладено кредитний договір №4Л16111Г, та договори поруки: №4А13767И/П, №4Л14385И/П, №4Б12132И/П, №4А13837И/П, №4Э11100И/П, №4Ф14296И/П, №4Т14381И/П, №4Т13262И/П, №4Л14399И/П, №4Н13532И/П.

Як стверджує позивач, обов`язковою умовою на якій наполягало товариство було набуття ТОВ "Лекс Грант" права власності на активи, що забезпечували зобов`язання "старих" боржників перед банком.

Так, на виконання вищезазначених домовленостей згідно плану "трансформації" 08.11.2016 між Банком та ТОВ "Лекс Грант" було укладено договори поруки перелічені вище.

За твердженнями позивача, ТОВ "Лекс Грант", як поручитель, виконав зобов`язання:

- ТОВ «АПРІОРІ» за кредитними договорами №4А13767И від 27.11.2013 та № 4А14339И від 10.11.2014, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 72 740 863,89 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 68 та 69 від 09.11.2016;

- ТОВ «ЛЕТАРА» за кредитним договором №4Л14385И від 24.12.2014, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, встановлені в зазначеному кредитному договорі, сплативши 98 473 281,15 грн., що підтверджується платіжним дорученням №78 від 09.11.2016;

- ТОВ «БАСКАРТ» за кредитними договорами: №4Б12132Ивід 10.05.2012, №4Б13247И від 17.04.2013, №4Б13520И від 23.08.2013, №4Б14162И від 17.02.2014 та №4Б15064И від 20.02.2015, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 400 722 416,06 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №71, 72, 73, 74 та 75 від 09.11.2016;

- ТОВ «АТІС ТРЕЙД» за кредитним договором №4А13837И від 26.12.2013, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, встановлені в даному кредитному договорі, сплативши 451 014 498,23 грн., що підтверджується платіжним дорученням №70 від 09.11.2016;

- ТОВ «КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАЛЬЯНС» за кредитними договорами: №4Э11100И від 17.03.2011, №4Э13583И від 24.09.2013 та № 4Э13658И від 10.10.2013, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 233 686 563,32 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 88, 89 та 90 від 09.11.2016;

- ТОВ «ФЛОРЕКС-ІНДАСТРІЗ» за кредитними договорами: №4Ф14296И від 04.09.2014, №4Ф14297И від 09.09.2014 та № 4Ф16010Д від 28.04.2016, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 1 366 583 526,28 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 85, 86 та 87 від 09.11.2016,

- ТОВ «ТЕМП ОЙЛ» за кредитним договором №4Т14381И від 16.12.2014, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, встановлені в даному кредитному договорі, сплативши 171 509 169,39 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 84 від 09.11.2016;

- ТОВ «ТАМЕРСІС» за кредитними договорами №4Т13262И від 18.04.2013 та №4Т15022И від 22.01.2015, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 97 481 319,69 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 82 та 83 від 09.11.2016;

- ТОВ «ЛАЗУРНИЙ БЕРЕГ» за кредитними договорами №4Л14399И від 24.12.2014 та №4Л14400И від 24.12.2014, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 587 777 106,30 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 76 та 77 від 09.11.2016;

- ТОВ «НОРДІС ПЛЮС» за кредитними договорами: №4Н13532Д від 11.09.2013, № 4Н14030И від 21.01.2014 та №4Н14244И від 02.07.2014, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши загалом 678 950 522,42 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 79, 80 та 81 від 09.11.2016.

Після завершення процесу переоформлення боргів боржників перед Банком, Рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р. ПАТ КБ "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, у результаті чого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" ПАТ КБ "Приватбанк" перейшов у власність держави, при цьому зобов`язання банку, щодо передання товариству позивача документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників банком не виконані, документи товариству не передані.

Протягом періоду з грудня 2017 року по червень 2018 року ТОВ «Лекс Грант» намагалося у судовому порядку отримати зазначені документи від банку, проте як виявилося та встановлено судовими рішеннями (справи № № 910/16504/17; 910/16529/17; 910/16527/17; 910/16524/17; 910/16526/17; 910/16528/18; 910/18601/17; 910/19559/17; 910/23330/17; 910/11247/18) банк і не був зобов`язаний передавати такі документи ТОВ «Лекс Грант», хоча саме отримання згаданих документів і було метою укладення кредитного договору №4Л16111Г від 08.11.2016 та договорів поруки №4А13767И/П, №4Л14385И/П, №4Б12132И/П, №4А13837И/П, №4Э11100И/П, №4Ф14296И/П, №4Т14381И/П, №4Т13262И/П, №4Л14399И/П, №4Н13532Д/П від 08.11.2016.

Таким чином, банк ні в порядку встановленим договором Поруки, ані в судовому порядку не надав ТОВ «Лекс Грант» документи, які б дали змогу ТОВ «Лекс Грант» звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань «старих боржників» перед Банком. Така поведінка відповідача, на думку ТОВ «Лекс Грант» також свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за договором поруки ні в момент його укладення ні протягом значного періоду після його укладення, що також свідчить про те, що банк свідомо ввів в оману ТОВ «Лекс Грант».

Заперечуючи проти позову, банк під час судових засідань та у своєму відзиві зазначив, що всі наведені вище твердження та обґрунтування позивача не відповідають дійсності та приписам чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу № 6 від 04.11.2016 загальних зборів учасників ТОВ "Лекс Грант", а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір на суму 4 500 000 000,00 грн. по запропонованому банком проекту (у зв`язку з недостатністю кількості оборотних коштів та для забезпечення діяльності товариства).

Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність Позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.

Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності товариства.

Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 03.11.2016 та заявки на отримання кредиту від 03.11.2016, що були надані ТОВ "Лекс Грант" на адресу банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який Позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі №4Л16111Г від 08.11.2016 р., а саме в п. А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваних прозивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 558 ЦК України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.

Відповідно до частини 3 статті 556 ЦК України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

Це додатково підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Товариство помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору №4Л16111Г від 08.11.2016 р., вважаючи його наслідком необхідність укладення договорів поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договорів поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627ЦК України.

Таким чином, твердження позивача про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України."

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, позивачем не доведено обставин які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману, не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання договору поруки № 4Т14381И/П від 08.11.2016 недійним.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс Грант" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76, 77, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 21.05.2020 року.

Суддя С. М. Мудрий