РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2020Справа № 910/2461/20
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Максіс Лімітед"

до фізичної особи-підприємця Медведенко Світлани Валеріївни

про стягнення заборгованості в розмірі 80 957,59 грн. та звільнення нежитлового приміщення

Представники сторін: не викликались.

встановив :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Максіс Лімітед" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Медведенко Світлани Валеріївни про стягнення заборгованості в розмірі 80 957,59 грн. та звільнення нежитлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №3 оренди нежитлових приміщень від 01.07.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.02.2020 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

02.03.2020 до канцелярії суду позивач подав позовну заяву та супровідний лист з доданими документами.

Позовна заява, після усунення позивачем недоліків, встановлених ухвалою від 24.02.2020, відповідає вимогам ст. 162 ГПК України, та підстави для її повернення або відмови у відкритті провадження у справі, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, судом на даний час не встановлені.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, встановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

02.04.2020 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд в позовних вимогах відмовити повністю.

21.04.2020 року до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просить суд поновити позивачу строк для надання відповіді на відзив та долучити відповідь позивача на відзив до матеріалів справи.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк дії карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусуCOVID-19" від 11.03.2020 №211 із змінами, до 22.06.2020.

Згідно до ч.1 ст.115 ГПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

В силу приписів ч.1, ч.5 ст.116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг строку, закінчення якого пов'язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 - 8 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Враховуючи, наведене, суд дійшов висновку, що встановлений судом строк подання відповіді на відзив, який наставав після законодавчої зміни процесуальних строків, не сплинув і продовжений на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин відсутні підстави для поновлення позивачу строку для надання відповіді на відзив і для задоволення відповідного клопотання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.07.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Максіс Лімітед" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Медведенко Світланою Валеріївною (орендар) укладено договір №3 оренди нежитлових приміщень.

Відповідно до п.1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нежитлове приміщення 35В загальною площею 44,1 м.кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, яке належить орендодавцеві на підставі права приватної власності (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 14921006 від 06.06.2016 р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00), нежитлове приміщення 35Г загальною площею 15 м.кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, яке належить орендодавцеві на підставі права приватної власності (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 14922055 від 06.06.2016р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00) для розміщення стоматології та інших медичних послуг загальною площею 59,1 м. кв.

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Орендодавець передає, а орендар приймає орендоване приміщення у користування з 01.07.2019 року, за умови підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду (додаток №1 до договору), що підписується обома сторонами.

01.07.2019 року між сторонами підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення в оренду, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежитлове приміщення 35В загальною площею 44,1 м.кв., та нежитлове приміщення 35Г загальною площею 15 м.кв., які разом складають 59,1 м.кв., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з п.4.1 договору договір діє до 31 грудня 2019 року.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Згідно з п.3.1 договору розмір орендної плати складає 236,88 грн. за 1 кв.м., за один календарний місяць, що загалом складає 14 000,00 грн.

Сторони домовились, що в період з 01.07.2019-30.09.2019 р. орендарю надаються канікули по сплаті орендної плати - орендар не вносить орендодавцю орендних платежів (п.3.2 договору).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що сторони домовились, що в період з 01.09.2019-05.09.2019р. орендар сплачує орендодавцю платіж за останній місяць оренди, в розмірі 14 000,00 грн.

Відповідно до п.3.4 договору орендна плата починається нараховуватись з 01.10.2019р.

Як зазначено позивачем, відповідач в супереч умовам договору оренди № 3 від 01.07.2019 року нежитлового приміщення №35В загальною площею 44,1 м. кв. та нежитлового приміщення 35Г загальною площею 15 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, яке належить позивачу на підставі права приватної власності, направила лист вих. № б/н від 30.09.2019 р. про розірвання договору оренди з 01.10.19 р.

Позивач неодноразово направляв відповідачу листи щодо припинення договору оренди, необхідності підписання актів повернення приміщень з оренди та фактичного повернення нежитлових приміщень, але вони відповідачем ігнорувались.

Станом на 31.01.2020 року відповідач не підписала актів повернення приміщення з оренди та надалі продовжує використовувати нежитлове приміщення №35В загальною площею 44,1 м. кв. та нежитлове приміщення 35Г загальною площею 15 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52 в своїй підприємницькій діяльності, тобто фактично договір оренди № 3 від 01.07.2019 року продовжує діяти.

У звязку з чим, позивач звернувся до суду та просить суд стягнути з відповідача орендної плати в розмірі 42 000,00 грн. за період з 01.11.2019 року по 31.01.2020 року включно, 1% від простроченої суми за кожен день прострочки з 01.11.2019р. по 31.01.2020р. згідно п.6.1 договору в розмірі 38 640,00 грн., 3% річних від простроченої суми за не виконання грошового зобов'язання в розмірі 317,59 грн. та зобов'язати відповідача звільнити нежитлове приміщення №35В загальною площею 44,1 м. кв. та нежитлове приміщення 35Г загальною площею 15 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, повернути їх у власність ТОВ «Максім Лімітед» та привести у придатний для використання стан.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 30.09.2019 року фізична особа-підприємець Медведенко Світлана Валеріївна посилаючись на п.4.3 повідомила позивача про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №3 від 01.07.2019 року з 01.10.2019 року.

У відповідь листом вих. №4 від 07.10.2019 року позивач повідомив, що відповідач порушив умови договору, направивши лист №б/н від 30.09.19 щодо розірвання договору оренди з 01.01.19р. - не витримало умову 1 (одного) календарного місяця на попередження. Просив виправити лист щодо розірвання договору оренди та вказати дату припинення договору 01.11.2019 року. У випадку відсутності офіційної відповіді на даний лист ТОВ «Максім Лімітед» протягом 3 (трьох днів) з дати отримання, договір буде вважатися припиненим 01.11.2019р.

Вищезазначений лист направлено відповідачу 08.10.2019 року.

Відповідно до п.4.3 договору, в разі дострокового припинення дії договору, сторона ініціатор повинна попередити іншу сторону у письмовому вигляді не менш ніж за 1 (один) календарний місяць.

Листом вих. №6 від 15.10.19р. позивач направив на адресу відповідача акти повернення нежитлового приміщення №35В від 01.10.19 та №35Г від 01.10.19.

Листом вих. №13 від 11.11.19р. позивач повідомив відповідача про те, що станом на 01.11.2019р. договір припинив свою дію. Згідно з п.2.2 договору орендар повинен повернути орендовані приміщення в 10-денний строк після закінчення терміну дії або розірвання цього договору, які також підлягають оплаті у порядку визначеному договором.

До листа додані акти повернення нежитлового приміщення №35В від 01.11.19 та №35Г від 01.11.19.

Вищезазначений лист був направлений позивачем на адресу представника відповідача АБ «Любаренко та Партнери» та отримане останнім 13.11.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення №020.

Також в матеріалах справи наявна претензія вих. №1 від 31.01.2020 року позивача відповідачу в якій зазначено, що станом на 31.01.2020 року ФОП Медведенко С.В. не підписала актів повернення приміщення з оренди. Та, позивач просив оплатити заборгованість за оренду плату в розмірі 42 000,00 грн. та звільнити нежитлові приміщення, повернути їх у власність ТОВ «Максіс Лімітед» та привести у придатний для використання стан.

У відповідь листом вих. №325 від 06.02.2020 року відповідач зазначив, що під час укладання даного договору ТОВ «Максіс Лімітед» було навмисно введено в оману ФОП Медведенко С.В. та не повідомлено, що орендоване приміщення належить іншій особі, а саме Ричкіну Дмитру Вячеславовичу.

З наявних в матеріалах справи інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.09.2016 року вбачається, що

- власником нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, приміщення 35Г загальною площею 15 м. кв. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00) є товариство з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» , дата державної реєстрації: 06.06.2016,

- власником нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, приміщення 35В загальною площею 44,1 м. кв. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00) є товариство з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» , дата державної реєстрації: 06.06.2016.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що дійсно між сторонами 01.07.2019 року укладено договір оренди нежитлових приміщень №3 та відповідачем сплачено на користь ТОВ «Максіс Лімітед» 14 000,00 грн. орендної плати. В середині вересня до Медведенко С.В. прийшов ОСОБА_1 та повідомив, що є власником вищезазначеного приміщення. Листом від 30.09.2019 року ФОП Медведенко С.В. повідомила позивача про розірвання договору оренди. 08.10.2019 року до Медведенко С.В. прийшов ОСОБА_1 та зайняв орендоване приміщення, як власник вищезазначеного приміщення. 01.11.2019 року договір оренди припинив свою дію. Сторони відповідно до умов договору підписали акт повернення нежитлового приміщення, на підтвердження чого надано копії актів від 01.11.2019 року.

З наданої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.03.2020 року вбачається, що власником нежитлового приміщення 493 поверх 2, секція 3 загальною площею 44,4 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, приміщення 493 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00) з 16.08.2018 року є ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з п.3.8 договору у разі закінчення дії цього договору або дострокового припинення його дії, орендна плата сплачується орендарем по день фактичної здачі приміщення по акту повернення приміщення.

Суд погоджується з твердження відповідача, що договір № 3 оренди нежитлового приміщення від 01.07.2019 року припинив свою дію 01.11.2019 року.

Орендовані приміщення вважаються повернутими після підписання сторонами акту повернення приміщення з оренди (п.2.4 договору).

З наявних в матеріалах справи актів повернення нежитлового приміщення з оренди від 01.11.2019 року вбачається, що згідно умов договору орендар повернув з оренди, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення 35В загальною площею 44,1 м.кв., що розташоване на 2 поверсі 3 секції будинку по вул. Щербаківського Данила, будинок 52 міста Києва та нежитлове приміщення 35Г загальною площею 15 м.кв., що розташоване на 2 поверсі 3 секції будинку по вул. Щербаківського Данила, будинок 52 міста Києва.

У вищезазначених актах зазначено, що орендодавець засвідчує, що приміщення повертається орендарем у задовільному стані враховуючи нормальний знос, претензій чи зауважень до орендаря немає.

Також, судом враховано, що в наданій позивачем заяві (в порядку ст. 60, 214 КПК України) про вчинення кримінального правопорушення, яка зареєстрована Шевченківським Управлінням поліції ГУ НП в м. Києві 17.10.2019 року за вх. №19508, позивачем зазначено, що 04.10.2019 року під час обстеження орендованого майна (згідно договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2019 року) було виявлено, що останнє захоплене фізичною особою ОСОБА_1, його представниками, невідомими нам особам.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що судом встановлено, що договір припинив свою дію 01.11.2019 року та в матеріалах справи наявні копії підписаних та скріплених печатками сторін актів повернення нежитлових приміщень з оренди, тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача орендної плати в розмірі 42 000,00 грн. за період з 01.11.2019 року по 31.01.2020 року включно, та зобов'язання відповідача звільнити нежитлове приміщення №35В загальною площею 44,1 м. кв. та нежитлове приміщення 35Г загальною площею 15 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, будинок 52, повернути їх у власність ТОВ «Максім Лімітед» та привести у придатний для використання стан є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки вимоги щодо стягнення з відповідача 1% від простроченої суми за кожен день прострочки з 01.11.2019р. по 31.01.2020р. згідно п.6.1 договору в розмірі 38 640,00 грн. та 3% річних від простроченої суми за не виконання грошового зобов'язання в розмірі 317,59 грн. є похідними, то вони також не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 75 ГПК України).

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що розмір фактично понесених судових витрат складає 12 000,00 грн. на підтвердження чого надано:

- договір про надання правничої допомоги №1130320 від 13.03.2020 року укладений фізичною особою-підприємцем з адвокатським об'єднанням «Любаренко та Партнери», відповідно до умов якого предметом договору є судовий супровід справи №910/2461/20. Відповідно до п.4.1 договору правничу допомогу, що надається адвокатським бюро, по судовій справі клієнта, клієнт оплачує в гривнях шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок адвокатського бюро в розмірі 12 000,00 грн. за супровід справи клієнта №910/2461/20 в кожній судовій інстанції;

- ордер про надання правничої (правової) допомоги №1022942 від 25.03.2020 року на ім'я Любаренка Ігора Олегович та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗР №21/1304 від 25.12.2017 року,

- акт надання послуг на №149 від 13.03.2020 року суму 12 000,00 грн.,

- платіжне доручення №88 від 16.03.2020 року на суму 12 000,00 грн. з призначенням платежу: «оплата правничої допомоги та супроводу справи згідно договору №№1130320 від 13.03.2020 року».

Відповідно до ч.1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Враховуючи відсутність клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критерієм розумності розміру адвокатських витрат, суд вважає, вимоги відповідача щодо стягнення витрат на послуги адвоката підлягають задоволенню в розмірі 12 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст. 74, 76, 77, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Максіс Лімітед" (04111, м. Київ, вулиця Данила Щербаківського, будинок 52, офіс 36, ідентифікаційний код 39810796) на користь фізичної особи-підприємця Медведенко Світлани Валеріївни (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) витрати на послуги адвоката в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий