УХВАЛА

21 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 915/1996/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 та

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020

у справі № 915/1996/19

за позовом Акціонерного товариства «Національна Акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», скаржник)

до Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго»

про стягнення 260 571, 62 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «НАК «Нафтогаз України» 15.04.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) через Південно-західний апеляційний господарський суд звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 (повний текст постанови складений 20.03.2020) у справі №915/1996/19 у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 160 418, 24 грн., прийняти в цій частині нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги. Крім того, скаржник просить суд поновити строк на касаційне оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №915/1996/19.

Дослідивши касаційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» з матеріалами Касаційний господарський суд доходить висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

У вересні 2019 року АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про стягнення заборгованості у сумі 260 571, 62 грн., з яких: 200 522, 80 грн. пеня, 39 318, 18 грн. 3% річних, 20 730, 64 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням з боку відповідача умов Договору постачання природного газу № 6065/1718-БО-22 від 12.09.2017, зокрема, пункту 6.1 Договору щодо своєчасного розрахунку за отриманий природний газ, що стало підставою для застосування до останнього відповідальності у вигляді пені, передбаченої пунктом 8.2 Договору, а також нарахування 3% річних та інфляційних втрат згідно з положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020, у справі № 915/1996/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» 40 104, 56 грн. пені, 39 318,18 грн. 3% річних, 20 730,64 грн. інфляційних втрат, вирішено питання про розподіл судових витрат, в решті позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій з посиланням на статті 193, 202, 216-218 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 15-16, 530, 549, 598, 610-612, 625, 655, 691, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) мотивовані тим, що, оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті за поставлений позивачем природний газ, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій є законними та обґрунтованими. Крім того, суди попередніх інстанцій з урахуванням статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України дійшли висновку про зменшення розміру пені до 40 104, 56 грн., зважаючи на фінансовий стан відповідача, особливості функціонування підприємства - позивача, відсутність доказів погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 160 418, 24 грн. як таких, що не відповідають вимогам чинного законодавства та не ґрунтуються на всебічному дослідженні обставин справи.

Серед підстав для касаційного оскарження судових рішень АТ «НАК «Нафтогаз України» зазначає, що питання зменшення пені, порядок та підстави такого зменшення має виняткове значення для скаржника, а також фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки рішення судів попередніх інстанцій прийняті без врахування практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. Також скаржник вказує про винятковість даної справи для нього, оскільки стосується регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансовий стан підприємств - учасників даного ринку.

Також АТ «НАК «Нафтогаз України» вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 та у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 1, а саме щодо застосування до спірних правовідносин статтей 551, 625 ЦК України та статті 233 ГК України.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову в даній справі є стягнення 260 571, 62 грн., а, отже, ціна позову у справі № 915/1996/19 не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, водночас судові рішення скаржником оскаржуються в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 160 418, 24 грн.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «б» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «б» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Як уже зазначалось, серед підстав, передбачених пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, АТ «НАК «Нафтогаз України» у поданій касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для скаржника.

Однак наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають Суду підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або має виняткове значення для скаржника з огляду на таке.

Аналіз приписів статей 551, 625 ЦК України та 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд. Відповідний правовий висновок щодо застосування норм права, зокрема, статей 551 ЦК України та 233 ГК України у судовій практиці є послідовний та викладений у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19.

Так, суди попередніх інстанцій з урахуванням статті 233 ГК України та статей 551, 625 ЦК України дійшли висновку про зменшення розміру пені, зазначивши в судових рішень мотиви та обґрунтування такого зменшення, про що свідчить зміст оскаржуваних рішень.

Відтак посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, викладену у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19 , Судом не приймаються з огляду на те, що правовий висновок у цих справах не доводить наявності неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчить лише про наявність у цих справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення. Оскаржувані судові рішення ухвалені з правовими висновками щодо застосування статей 551, 625 ЦК України та 233 ГК України, про що свідчить стала судова практика з викладенням правової позиції Верховного Суду щодо застосування даних норм права.

Враховуючи вищевикладене, Касаційний господарський суд доходить висновку, що касаційна скарга не порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки питання застосування судом положень статей 551, 625 ЦК України та 233 ГК України неодноразово викладалось у постановах Верховного Суду.

Наведені скаржником доводи зводяться до заперечень обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій і до переоцінки доказів по справі, та фактично до незгоди з ухваленими рішеннями судів попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Щодо доводів скаржника, що розгляд даної справи має виняткове значення для нього, то суд зазначає таке.

Визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «виняткове значення», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Відтак щодо аргументу скаржника, що розгляд даної справи має виняткове значення для нього суд зазначає, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права, викладену у постановах Верховного Суду.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №915/1996/19, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З огляду на це клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень залишається без розгляду.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №915/1996/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос