ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2020 р. Справа№ 910/12323/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС-КИЇВ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019

у справі №910/12323/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС-КИЇВ»

до Національної академії наук України

про захист ділової репутації

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТС-КИЇВ» (далі - ТОВ «ЕТС-КИЇВ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національної Академії Наук України (далі - НАН України, відповідач) про визнання недостовірною поширеної відповідачем інформації у листі № 110/789-12 від 14.05.2019 (далі - Лист) та зобов`язання спростувати її шляхом надіслання ОСОБА_1 і Повноважному Послу Посольства Королівства Швеції в Україні у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили листа з інформацією, що спростовує інформацію, викладену у Листі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції у підготовчому засіданні 29.10.2019 представником позивача було подано уточнену позовну заяву.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Лист відповідача є документом, що містить інформацію про позивача, яка була адресована третій особі (була поширена) і містить як фактичні твердження, так і оціночні судження; судом не встановлено, що поширена інформація про позивача була недостовірною, перекрученою або містила елементи наклепу; позивачем обрано неналежний спосіб захисту, шляхом зобов`язання відповідача підписати складений позивачем документ у формі листа; враховуючи недоведеність позивачем факту поширення недостовірної інформації відповідачем та неможливість надання примусового захисту права в обраний заявником спосіб, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ЕТС-КИЇВ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилався на те, що рішення судом було прийняте за нез`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, є суперечливими та не враховують специфіку вирішення справ про захист ділової репутації.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що судом помилково вказано про зазначення позивачем у позовній заяві семи фразеологізмів, оскільки останній в обґрунтування своїх вимог посилався на конкретні словесні конструкції, в яких відповідачем зазначалися певні факти, тобто твердження про фактичні обставини реального світу; суд безпідставно наголошував на «позаконтекстності» наведених позивачем тез з листа відповідача, оскільки обсяг такого листа є досить невеликим і фактично весь його зміст наведено у позовній заяві; судом не встановлено чи є зазначена у листі відповідача інформація правдивою (достовірною), або ж недостовірною, та в якій саме мірі вона відповідає незазначеним конкретно обставинам справи; висновки суду не базуються на доказах та нормах права, а є певним суб`єктивним ставленням до позиції відповідача; законодавство не передбачає поняття «лист-звернення про допомогу», на який посилається суд в оскаржуваному рішенні; судом не встановлено, про яку саме допомогу просив відповідач у Посольства Королівства Швеції в Україні; в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про власність, зокрема, держави на земельні ділянки, щодо яких поширена інформація; відповідач усувається від обов`язку доводити поширені у Листі відомості; твердження про незаконність проведення будівництва може бути перевірено, а отже, є фактичним твердженням, а не оціночно-правовим судженням, як про це зазначає суд; таке твердження може бути перевіреним і вважатись достовірним виключно за наявності обвинувального вироку, який набрав законної сили, щодо такого факту незаконного захоплення земельної ділянки; судом повністю проігноровано той факт, що на момент поширення інформації про накладення арешту на земельну ділянку відповідний арешт вже було скасовано як незаконний; відповідач поширив інформацію саме шляхом направлення листа, а не в інший спосіб, у зв`язку з чим обраний позивачем спосіб спростування повністю відповідає способу поширення інформації та є найбільш подібним та найбільш адекватним, оскільки стосується направлення інформації на спростування лише одній особі - тій, якій таку інформацію було початково поширено; відповідачем не було подано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень та для доведення достовірності поширеної інформації.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ЕТС-КИЇВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 18.03.2020; встановлено НАН України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

03.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін. Однак, вказаний відзив не містить підпису представника відповідача, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не враховує викладені у ньому доводи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 зі змінами від 16.03.2020 №215 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Враховуючи рекомендаційний лист Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 щодо встановлення на період з 16.03.2020 до 03.04.2020 особливого режиму роботи судів України, з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 розгляд апеляційної скарги ТОВ «ЕТС-КИЇВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19 призначено на 09.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211. Зокрема, карантин продовжено до 24.04.2020.

З урахуванням наведеного, у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2020 повідомлено учасників провадження, що розгляд апеляційної скарги ТОВ «ЕТС-КИЇВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19 09.04.2020 не відбудеться, наступне судове засідання призначено на 20.05.2020, доведено до відома учасників апеляційного провадження, що їх участь у судовому засіданні не є обов`язковою та нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

У судовому засіданні представники позивача вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, НАН України було направлено до Посольства Королівства Швеції в Україні листа №110/789-12 від 14.05.2019, зі змісту якого вбачається, що мотивом звернення до адресата було бажання отримати допомогу з метою зупинення будівництва на землях, що, за переконанням автора, мають особливий статус цінних сільськогосподарських земель та не можуть використовуватись для промислового виробництва.

Зокрема, у вказаному листі відповідачем зазначено, що у вересні 2018 року ТОВ «Юпітер 9» та ТОВ «ЕТС-КИЇВ» розпочато будівництво у Васильківському районі Київської області сервісного центру компанії «Вольво», яке здійснюється з порушенням чинного законодавства України на земельних ділянках, що перебувають в державній власності та належать на праві постійного користування Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України». На цих землях знаходяться дослідні поля НАН України, де понад 50 років проводяться наукові дослідження та вирощується оригінальне насіння створених в Інституті фізіології рослин і генетики НАН України сортів озимої пшениці та інших культур.

В якості правового обґрунтування своїх тверджень автор посилається на норми статті 150 Земельного кодексу України.

Також у вказаному листі вказано, що за фактами незаконного припинення права користування цими земельними ділянками та вилучення їх у приватну власність в 2018 році Головним управлінням Національної поліції в Київській області проведено розслідування кримінального провадження за ознаками правопорушення, передбаченими ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 197 Кримінального кодексу України. В березні 2019 року Шевченківським районним судом м. Києва у межах вказаного кримінального-провадження накладено арешт на вказані земельні ділянки та зупинено проведення будь-яких робіт.

Посилаючись на те, що наведені у вказаному листі відомості є недостовірною інформацією, що негативно відображається на діловій репутації позивача та може призвести до завдання йому матеріальних збитків, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, яка була чинна станом на час звернення позивача з даним позовом до суду, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 4 Закону України «Про інформацію» встановлено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, лист НАН України №110/789-12 від 14.05.2019 підпадає під визначення документу, що містить інформацію, у розумінні статті 1 Закону України «Про інформацію», та який було направлено не менш як одній особі.

У статті 5 Закону України «Про інформацію» встановлено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно з частиною 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Як зазначено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ від 27.02.2009 №1), беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до приписів статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Таким чином, юридична особа так само як і фізична особа має право на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ст. 299 ЦК України.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Підставою для задоволення позову у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин .

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02.06.2016 зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», п. 46). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції», п. 55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі «Бразільє проти Франції», заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення «Патурель проти Франції», заява № 54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року).

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Оціночні судження не підлягають спростуванню.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем наведено у позаконтекстному значенні сім фразеологізмів листа №110/789-12 від 14.05.2019, які на його думку є недостовірною та негативною інформацією.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду, про те, що наведені позивачем вислови тією чи іншою мірою відповідають обставинам справи.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду поділяє позицію суду першої інстанції про те, що за формою, оскаржуваний документ відповідача є листом-зверненням, який за своєю суттю допускає певну неповноту викладення інформації, оскільки не є довідкою, висновком, актом або іншим документом, який вимагає найбільш точного відображення фактів.

За таких обставин, неточність у наведенні часу проведення досудового кримінального розслідування або неточність у датах вчинення певних процесуальних дій не може у даному випадку бути визнана судом як недостовірна інформація.

Крім того, з тексту самого листа вбачається, що автором не наголошувалось на чітко визначених датах подій, а лише наводились приблизні періоди: «у березні», «протягом року» тощо.

Також, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження позивача про недостовірність висловів листа відповідача в частині титулу власності спірних земель.

Посилання позивача на наявність відповідних записів в Державному реєстрі речових прав не може довести відсутність права Держави на ці землі, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наявність відомостей в реєстрі щодо певного майна не є правовстановлюючим фактом, а лише відображає певний документально підтверджений реєстратору факт. Зокрема, при вибутті майна з володіння власника поза його волею з використанням підроблених документів реєстр на певну дату буде відображати відомості про особу, яка фактично не є власником цього майна і не буде містити інформації про фактичного власника. У той же час, фактичний власник такого майна є носієм права на захист, у тому числі і в порядку, визначеному статтею 19 ЦК України.

У даному випадку твердження відповідача про незаконність проведення будівництва на сільськогосподарських землях є оціночно-правовим судженням.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, у листі-зверненні до іншої особи автор не має обов`язку доводити викладені обставини певними документами, а відтак, судом першої інстанції правомірно відхилені доводи позивача про недоведеність відповідачем у листі №110/789-12 від 14.05.2019 твердження щодо використання земель понад 50 років.

Крім того, місцевим господарським судом обґрунтовано не прийняті в якості доказів ухвали судів про накладення арешту на спірне майно, оскільки останні не є остаточними рішеннями у кримінальному провадженні, якими встановлено певні факти та які набули преюдиціального значення.

У даному випадку значення має лише факт наявності судового арешту станом на березень 2019 року, оскільки саме цей факт було викладено у листі відповідача. Однак, даний факт підтверджено як відповідачем, так і позивачем у своєму позові.

Відповідно, позивачем доведено і факт проведення у 2018 році кримінального розслідування, а посилання на те, що його було розпочато ще у 2015 році, як правильно зазначив суд першої інстанції, не спростовує факт проведення такого розслідування також у 2018 році.

Разом з тим, місцевим господарським судом правомірно відхилені припущення позивача щодо відсутності складу кримінального злочину у зв`язку з відсутністю пред`явлення звинувачення, оскільки такий факт може бути підтверджений лише відповідним процесуальним документом. Водночас, до закінчення кримінального провадження відсутні підстави як для твердження про наявність, так і для твердження про відсутність складу злочину.

При цьому, у своєму листі відповідач наголошував саме на факті проведення розслідування і ніяким чином не стверджував про доведеність скоєння злочину певною особою.

Виходячи з наведеного, судом встановлено, що лист відповідача №110/789-12 від 14.05.2019 є документом, що містить інформацію про позивача, яка була адресована третій особі (була поширена) і містить як фактичні твердження, так і оціночні судження. При цьому, судом не встановлено, що поширена інформація про позивача була недостовірною, перекрученою або містила елементи наклепу.

Як було зазначено вище, відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь. У даному випадку право на відповідь не потребує судового захисту, оскільки повністю залежить від волевиявлення позивача.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 01.10.2019 у справі №910/13556/18, від 18.09.2019 у справі №359/8847/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що у даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту, шляхом зобов`язання відповідача підписати складений позивачем документ у формі листа.

Надання примусового захисту заявленої позивачем вимоги є неможливим, оскільки така процесуальна дія буде прямим порушенням визначених статтею 19 Конституції України засад правового порядку, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право вільно поширювати інформацію.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, право особи не може бути трансформоване судовим рішенням в обов`язок та ще й за умови примусового підписання тексту листа, виготовленого іншою особою. Підписання відповідачем виготовленого позивачем тексту документу та спростування недостовірної інформації не є тотожними поняттями, та відповідно, обраний позивачем спосіб є неналежним способом захисту права.

Крім того, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Разом з тим, доказів того, що наведена у листі відповідача інформація принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чи порушує інші його особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а також, як стверджує позивач, може призвести до завдання матеріальних збитків, суду надано не було.

Оскільки, за висловлювання оціночних суджень, якими є вищевказана інформація, не передбачена відповідальність і позивачем відповідно до вимог ст. 74 ГПК України не доведено порушення його прав у цьому випадку, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання вказаної інформації недостовірною та її спростування.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем, у тому числі і у даній категорії спорів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №910/15148/17.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем не доведено поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, а також того, що наведена відповідачем інформація принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чи порушує інші його особисті немайнові права, відповідно, не доведено сукупності обставин, які становлять склад правопорушення, що на нього посилався позивач, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апелянта щодо нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, є суперечливими та не враховують специфіку вирішення справ про захист ділової репутації, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «ЕТС-КИЇВ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС-КИЇВ» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2019 у справі №910/12323/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12323/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.05.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова