ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.05.2020 Справа № 920/135/20

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі:

судді Заєць С.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача - Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради,

про стягнення 11553 грн 41 коп.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Процесуальні дії, які вчинялись судом:

Позивач звернувся з позовом в якому просить суд стягнути з відповідача борг у загальній сумі 11553,41 грн., у тому числі: пеня в сумі 7194,32 грн., три проценти річних у сумі 1257,45 грн., інфляційні втрати у сумі 3101,64 грн. та судові витрати, а саме 2102,00 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ним відповідачу було поставлено природний газ по Договору, відповідачем природний газ було прийнято, однак за нього не сплачено вчасно, що є порушенням п. 6.1 Договору. Тому зазначене є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2020 справу розподілено судді Резніченко О.Ю.

Ухвалою суду від 14.02.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, призначено підготовче засідання.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2020 справу розподілено судді Заєць С.В.

02.03.2020 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами.

Відповідач зазначає, що позовні вимоги є неправомірними, оскільки несвоєчасна оплата послуг за Договором безпосередньо залежала від рівня оплати природного газу споживачами фізичними особами, а відповідач з об`єктивних причин був позбавлений можливості впливати на своєчасність розрахунків за Договором.

30.03.2020 позивачем подано до суду відповідь на відзив від 26.03.2020 № 14/4-2053-20, відповідно до якої зазначає, що з урахуванням того, що відповідачем умови договору щодо строків проведення розрахунків були порушені просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

15.04.2020 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив від 13.04.2020 № 22/2777, відповідно до якого відповідач не погоджується з обставинами викладеними у відповіді на відзив та просить в задоволені позову відмовити.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

12.10.2016 між сторонами було укладено договір постачання природного газу № 5188/1617-ТЕ-29 та додаткові угоди №№ 1,2 (а.с.19-31, том 1).

Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язався передати у власність відповідача у 2016-2017 роках природний газ, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах Договору.

Згідно з п. 1.2 Договору газ, що продається за Договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Позивач обов`язок по Договору виконав поставив відповідачу природний газ на загальну суму 419670 грн 70 коп. Вищезазначений факт підтверджується підписаними сторонами та скріпленими печатками актами приймання-передачі природного газу (а.с.32-42, том 1).

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач зазначає, що відповідач з ним розрахувався, однак з порушенням строків, які встановлені Договором, а саме п. 6.1. Позивачем надано розрахунок пені, 3% річних інфляційних втрат, а також документи на підтвердження операцій по Договору між сторонами (а.с.11-18, 43-256 том 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Оскільки вказані обставини визнаються сторонами, то вони є такими, що встановлені судом.

Так як позивач кошти сплатив з порушенням строків, чим порушив умови Договору, то позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі п. 8.2 Договору і ст. 625 ЦК України.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача пені, 3 % річних, інфляційних втрат через неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати переданого природного газу за Договором.

Згідно з ст. 526, ст. 530 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що сторони уклали Договір, яким передбачено обов`язок позивача поставити природний газ, а відповідача прийняти природний газ та сплатити за нього. Позивачем обов`язок з поставки природного газу був виконаний, а відповідачем природний газ був прийнятий. Відповідач зустрічне зобов`язання по оплаті послуг виконав, однак з порушенням строків, які встановлені Договором.

В той же час, у пункті 6.2 Договору обумовлено, що оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня.

Частиною 6 статті 11 Закону України "Про ринок природного газу" встановлено, що для проведення розрахунків за спожитий природний газ постачальники природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від споживачів.

Споживачі оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

Судом встановлено, що у Договорі про постачання природного газу, укладеному між сторонами, визначаються умови оплати за реалізований та поставлений природний газ, а також відкриття поточного рахунку із спеціальним режимом використання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ" затверджено "Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ" (далі - Порядок).

Пунктом 1 Порядку визначено, що постачальники природного газу, на яких покладено спеціальні обов`язки з постачання природного газу, відкривають в установах уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ від споживачів, у порядку, визначеному Національним банком України.

Згідно з пунктами 4, 5 Порядку уповноважений банк подає Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) перелік поточних рахунків із спеціальним режимом використання, відкритих газопостачальними підприємствами і оптовими продавцями. Газопостачальні підприємства інформують протягом 10 робочих днів від дня відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання споживачів про відкриті в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання.

Відповідно до пунктів 2-8 "Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №792, споживачі оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання.

Постановою НКРЕКП 30.09.2015 № 2516 затверджено алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, який установлює порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на котрих покладені спеціальні обов`язки, що надходять (кошти) за використаний природний газ від побутових споживачів, а також механізм розрахунку постачальниками природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільних систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптових продавців, що здійснюють продаж природного газу газопостачальним підприємствам.

Виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи, зокрема, з урахуванням того, що розподіл коштів при розрахунках за надані послуги з транспортування природного газу здійснювався згідно з алгоритмом розподілу коштів, передбаченим Постановою КМУ № 2516, а відтак відповідач по суті був позбавлений від процесу розподілу коштів, отриманих від споживачів, кошти автоматично перераховувалися зі спеціальних рахунків на рахунки позивача, а тому своєчасне здійснення розрахунків за Договором безпосередньо не залежало від волевиявлення відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18, у справі № 906/159/19 від 28.11.2019.

Отже, наведений позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат не відповідає встановленим фактичним обставинам справи, а отже, немає правових підстав для застосування положень статті 611 та частини 2 статті 625 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вказані вимоги є неправомірними та необґрунтованими.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розподіл судових витрат між сторонам.

Згідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, витрати із сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 123, 129, 185, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601, код 20077720) до Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради (Білопільський шлях, буд. 9, м. Суми, 40009, код 03352455) про стягнення 11553 грн 41 коп. відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102 грн покласти на позивача Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

3. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повні реквізити сторін зазначені у п. 1 резолютивної частини рішення.

Повне судове рішення складено 14.05.2020.

Суддя С.В. Заєць