РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2020Справа № 910/76/20

За позовомТовариство з обмеженою відповідальністю "Мізол"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Постач-Плюс"
простягнення 812173,92 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників справи:

від позивачаБіла Д.В., довіреність від 13.02.2020;
від відповідачане з`явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мізол" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постач-Плюс" 812173,92 грн, з яких: 684816,78 грн основного боргу, 11426,12 грн 3% річних та 115931,02 грн пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №01П/ПП-МІЗОЛ/1 від 08.02.2019 в частині своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/76/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 14.02.2020; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 20 днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.03.2020.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 11.03.2020 було оголошено перерву до 26.03.2020. Відповідачу направлено повідомлення про судове засідання 26.03.2020 в порядку ст.ст.120-121 Господарського процесуального кодексу України.

18.03.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення по справі.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211, з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, а також листа Ради суддів України від 16.03.2020 №9/рс-186/20, судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 26.03.2020, не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2020 призначено справу до судового розгляду по суті на 20.05.2020.

У судовому засіданні 20.05.2020 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судові засідання представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Жодних заяв та клопотань від відповідача впродовж розгляду справи не надходило.

Оскільки відповідача належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, справа розглядається судом за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мізол" (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постач-Плюс" (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу №01П/ПП-МІЗОЛ/1 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується протягом дії даного договору передати покупцеві товар - будівельні матеріали окремими партіями, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, установлених даним договором (п.1.1), найменування, кількість, асортимент і ціни товару, який продавець зобов`язаний передати за цим договором, а також терміни передання окремих партій товару встановлені у специфікації, що укладається сторонами при підписанні цього договору і є його невід`ємною частиною (п.1.2), з метою купівлі-продажу товару, не передбаченого специфікацією, сторони можуть укласти додаткову специфікацію як невід`ємну частину цього договору. Загальний обсяг товару, що продається за даним договором, визначається протягом терміну дії договору з урахуванням кількості й асортименту (номенклатури) товару по всім переданим, відповідно до умов даного договору, окремим партіям товару (п.1.3).

Ціна на товар визначається сторонами в специфікації і може бути змінена продавцем в односторонньому порядку залежно від показників, що зумовлюють ціну (собівартість, затрати, зміна офіційних курсів тощо). Загальна сума договору визначається виходячи з цін на товар, асортименту і загальної кількості товару всіх партій, проданого відповідно до умов договору (п.п.2.1, 2.2 договору).

Базисними умовами поставки згідно міжнародних норм по роз`ясненню торгових термінів Інкотермс-2010, які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору, є DAP (постачання в пункті призначення). Продавець зобов`язаний передати товар покупцю у відповідній кількості та належної якості, а також у термін, визначений специфікацією. Надіслання продавцем (листом або факсом) відповідного рахунку покупцю є виключно підтвердженням наявності товару у продавця та готовності його передати згідно умов даного договору. Передача партії товару здійснюється за накладними на підставі довіреності уповноваженого представника покупця (п.п.3.1, 3.2 договору).

Розрахунки за відвантажений товар здійснюються у національній валюті України - гривні. Покупець здійснює часткову попередню оплату товару шляхом перерахування грошової суми у розмірі 30% вартості відповідної специфікації на розрахунковий рахунок продавця не пізніше 21 календарного дня до настання терміну передання партії товару. Покупець здійснює повну оплату товару шляхом перерахування решти грошової суми у розмірі 70% вартості кожної партії товару (до 100% вартості товару згідно специфікації) на розрахунковий рахунок продавця протягом 30 календарних днів з моменту передачі партії товару покупцеві (п.4.1 договору).

Відповідно до п.7.4 договору у разі порушення покупцем строку платежу, встановленого п.4.1 цього договору, покупець зобов`язаний, на вимогу продавця, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми такого платежу за кожен день прострочення оплати.

Цей договір набуває чинності з моменту його укладення сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань. Якщо не менше, ніж за 15 днів до закінчення строку дії договору, жодна із сторін не заявить про його припинення, договір вважається пролонгованим на той же строк та на тих самих умовах одноразово (п.п.9.1, 9.2 договору).

Згідно умов специфікації №1 від 08.02.2019 до договору сторони погодили поставку продавцем товару у строк до 30.04.2019 у кількості 18144,00 кв.м. на суму 1818464,26 грн, а згідно специфікації №2 від 08.02.2019 до договору сторони погодили поставку продавцем товару у строк до 30.04.2019 у кількості 11419,20 кв.м. на суму 1462577,99 грн.

На виконання умов специфікації №1 від 08.02.2019 до договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 1818464,26 грн, що підтверджується видатковими накладними №3418278 від 01.03.2019 на суму 404103,17 грн, №3424576 від 06.03.2019 на суму 404103,17 грн, №3422894 від 07.03.2019 на суму 404103,17 грн, №3426136 від 12.03.2019 на суму 404103,17 грн, №3460074 від 08.04.2019 на суму 202051,58 грн.

Відповідачем було оплачено товар, отриманий за умовами специфікації №1 від 08.02.2019 до договору наступними платежами: 545539,28 грн - 21.02.2019, 300000,00 грн - 19.06.2019 та 972924,98 грн - 30.07.2019, що підтверджується виписками банку з рахунку продавця.

На виконання умов специфікації №2 від 08.02.2019 до договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 1250665,20 грн, що підтверджується видатковими накладними №3449993 від 29.03.2019 на суму 226972,24 грн, №3450823 від 31.03.2019 на суму 236156,09 грн, №3452256 від 02.04.2019 на суму 236156,09 грн, №3460405 від 05.04.2019 на суму 347535,36 грн, №3460288 від 08.04.2019 на суму 144806,40 грн, №3472063 від 17.04.2019 на суму 59039,02 грн.

Відповідачем було частково оплачено товар, отриманий за умовами специфікації №2 від 08.02.2019 до договору наступними платежами: 438773,40 грн - 21.02.2019, 27075,02 грн - 31.07.2019 та 100000,00 грн - 30.09.2019, що підтверджується виписками банку з рахунку продавця.

19.11.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією про оплату заборгованості від 15.11.2019, однак покупець відповіді на претензію не надав, заборгованість не сплатив.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати поставленого позивачем товару у визначений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 684816,78 грн основного боргу, 115931,02 грн пені, 11426,12 грн 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладені між сторонами договори є договорами купівлі-продажу.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2019 між сторонами було укладено договір за змістом якого (з урахуванням специфікацій до нього) позивач зобов`язався поставити відповідачу товар, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався оплатити зазначений товар на умовах цього договору.

При цьому свій обов`язок щодо передачі відповідачу товару позивач виконав належним чином, загальна вартість отриманого відповідачем. згідно умов специфікації №2 до договору, товару склала 1250665,20 грн, однак останній, всупереч п.4.1 укладеного між контрагентами правочину за поставлений позивачем товар у строки, встановлені договором сплатив частково, на суму 565848,42 грн, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Строк виконання відповідачем обов`язку з оплати товару є таким, що настав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, за висновками суду, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 684816,78 грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних за загальний період прострочки з 18.05.2019 по 06.12.2019 на суму 11426,12 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, за висновками суду, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого позивачем на виконання умов договору товару, у останнього виникло право на нарахування 3% річних у відповідності до приписів ст.625 Цивільного кодексу України.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% річних судом встановлено, що їх розмір відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства і є арифметично вірним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 11426,12 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за загальний період прострочки з 18.05.2019 по 15.11.2019 на суму 115931,02 грн, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.4 договору визначено, що у разі порушення покупцем строку платежу, встановленого п.4.1 цього договору, покупець зобов`язаний, на вимогу продавця, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми такого платежу за кожен день прострочення оплати.

Як встановлено судом, відповідач у строк, визначений п.4.1 договору свого обов`язку зі сплати за отриманий товар не виконав, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив, а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені.

В той же час, відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд зазначає, що даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховуються штрафні санкції і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За змістом ч. 1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено, що позивач невірно визначив загальний період нарахування пені з 18.05.2019 по 15.11.2019 всупереч вищенаведених положень цивільного законодавства України, ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та умов п.4.1 договору.

За розрахунком суду, у період прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару, який визначено судом з урахуванням вимог ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, умов п.4.1 договору, сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача складає 115886,62 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізол" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постач-Плюс" підлягають задоволенню частково.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постач-Плюс" (03126, м.Київ, вул.Качалова, будинок 5-В, ідентифікаційний код 41476419) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізол" (79022, Львівська обл., місто Львів, вул.Городоцька, будинок 174, ідентифікаційний код 33895476) 684816 (шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот шістнадцять) грн 78 коп основного боргу, 11426 (одинадцять тисяч чотириста двадцять шість) грн 12 коп 3% річних, пеню на суму 115886 (сто п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн 62 коп та судовий збір у розмірі 12181 (дванадцять тисяч сто вісімдесят одна) грн 94 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням положень п. 4 розділу X "Прикінцеві положення" та п.п.17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.05.2020

Суддя Ю.М. Смирнова