ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року Справа № 903/455/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьк на рішення Господарського суду Волинської області від 10.01.2020 р. у справі № 903/455/19 (суддя Якушева І.О., повний текст рішення складено 20.01.2020 р.)

за позовом Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку (м. Луцьк)

до державного комунального підприємства "Луцьктепло" (м. Луцьк)

за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньелектрозбут" (м. Луцьк); товариства з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія" (м. Київ); приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" (м. Луцьк); приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" в особі Луцької міської філії (м. Луцьк)

про зобов`язання відновлення коштів на рахунку

за участю представників сторін:

позивача - Медунецька Н.М., Яренчук К.В.;

відповідача - Запуговиченко О.В.;

третіх осіб - не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до державного комунального підприємства "Луцьктепло" про зобов`язання відповідача відновити кошти енергосубвенції в розмірі 18142787,45 грн. на рахунку зі спеціальним режимом використання 5009 для подальшого їх спрямування з дотриманням вимог бюджетного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідачем було порушено п. 2.4.1 договору про здійснення розрахунково-касового обслуговування № 04-57/131 від 02.01.2018 р., оскільки ним було перераховано кошти енергосубвенції в розмірі 18 142 787, 45 грн. на поточні рахунки енергопостачальних компаній, а не на рахунки зі спеціальним режимом використання, що суперечить п. 1 розділу 2 Порядку, затвердженого наказом Мінфіну України від 04.01.2018 р. № 1

Позивач посилається на положення ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", п. 4.6. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою № 312 від 14.03.2018 р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, якими передбачено, що у разі перерахування споживачем коштів за електричну енергію на інший рахунок електропостачальника останній має повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою у триденний строк з моменту їх отримання або від дня отримання від споживача інформації щодо банківських реквізитів споживача.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 10.01.2020 р. у справі № 903/455/19 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що Закон України "Про електроенергетику" втратив чинність, а із змісту ч. 8 ст. 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", п. 4.6. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою №312 від 14.03.2018 р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, не випливає обов`язок відповідача як споживача послуг відновити кошти на рахунку при порушенні їх спрямування.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про звернення відповідача (споживача) до електропостачальників як отримувачів коштів за електричну енергію з вимогою про їх повернення, а також обираючи такий спосіб захисту позивач не вказує, яким чином відповідач має відновити кошти на рахунку, адже він використав дані кошти та перерахував їх електропостачальникам.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що Закон України "Про електроенергетику" втратив чинність 13.04.2017 р., крім статей 15, 151, 17, які втратили чинність з дати початку дії нового ринку електричної енергії, а саме 01.07.2019 р., та були чинними на момент проведення розрахунків між відповідачем та енергопостачальними компаніями. Відповідно до ч. 2 ст. 151 даного Закону, у разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки електропостачальника отримувачі повинні були повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання.

Скаржник зазначає, що відповідач, ігноруючи його листи з проханням відновити кошти енергосубвенції на не бюджетному рахунку для подальшого їх спрямування відповідно до вимог бюджетного законодавства, не вжив заходів щодо повернення цих коштів, повідомивши, що кошти були перераховані енергопостачальним компаніям на рахунки, які були зазначені в договорах про постачання електричної енергії.

Окрім того, визначаючи позовні вимоги як зобов`язання відновити кошти на рахунку для подальшого їх спрямування відповідно до вимог бюджетного законодавства, позивач не обмежує відповідача щодо того, яким саме чином виконати рішення суду у разі задоволення позову.

В свою чергу, надаючи оцінку діям позивача, суд першої інстанції помилково керувався п.п. 2.1.5. п. 2.1 договору про розрахунково-касове обслуговування, за яким орган казначейства має право проводити перевірки фінансових (бухгалтерських) документів, зарахування, перерахування та використання бюджетних коштів; одержувати підтверджувальні документи, необхідні для здійснення контролю за спрямуванням бюджетних коштів.

Місцевий господарський суд не вважає порушенням позивачем договірних зобов`язань в частині невиконання вимог законодавства з питань здійснення розрахунково-касових операцій та надання звітності, адже відповідач відповідно до п. 3 розділу 3 Порядку, затвердженого наказом Мінфіну України від 04.01.2018 р. № 1 подав до управління казначейства Додаток №8 з інформацією про проведені розрахунку. При цьому, судом не враховано, що за результатами співставлення звітності (Додаток № 8), поданої відповідачем та енергопостачальними компаніями, були виявлені розбіжності, зокрема, енергопостачальні компанії не підтвердили в Додатку №8 отримання коштів енергосубвенції в тих обсягах, які були перераховані відповідачу, і саме цей факт вказує на спрямування коштів відповідачем всупереч вимогам Порядку 256.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку на рішення суду у даній справі.

Приватне акціонерне товариство "Волиньобленерго" надіслало до суду письмові пояснення, в яких просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що згідно із Законом України "Про ринок електричної енергії" (п. 13 розділу 17 Прикінцевих та перехідних положень) з 01.01.2019 р. процес забезпечення споживачів електроенергією, замість традиційних обленерго, здійснюють дві нові структури - оператор системи розподілу - ПрАТ "Волиньобленерго" та електропостачальники. ПрАТ "Волиньобленерго" отримало ліцензію на провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території Волинської області. З 01.01.2019 р. ПрАТ "Волиньобленерго" не має права здійснювати господарську діяльність з постачання електричної енергії. Відповідно до п. 4.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії послуги оператора системи оплачуються відповідно до умов договору споживача з електропостачальником або споживачем, або електропостачальником на зазначений у відповідних договорах поточний рахунок оператора системи. В свою чергу, 01.01.2019 р. між Луцькою міською філією ПрАТ "Волиньобленерго" та ДКП "Луцьктепло" було укладено договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №529-0371000 на виконання умов якого, згідно платіжних доручень кошти в розмірі 2400000 грн., 157330,37 грн. та 2300000 грн. перераховані ДП "Луцьктепло" як "оплата за розподіл електричної енергії". Таким чином, дані кошти отримані від відповідача на поточний рахунок Луцької міської філії платіжними дорученнями були зараховані в оплату за послуги з розподілу електричної енергії, надані згідно договору №529-0371000 від 01.01.2019 р. відповідно до призначення платежу.

Державне комунальне підприємство "Луцьктепло" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою. Відповідач зазначає, що відповідно до п. 2.1.3 договору про здійснення розрахунково-касового обслуговування №04-57/131 від 02.01.2018 р., позивач, як орган контролю за бюджетним законодавством, вправі вимагати від клієнта правильності оформлення розрахункових документів відповідно до законодавства України та повертати їх клієнту в разі виявлених порушень. Розрахункові документи повертаються клієнту з посиланням на підстави, передбачені законодавством. Окрім того, відповідно до п. 2.1.5 договору, позивач має право проводити перевірки фінансових (бухгалтерських) документів та використання бюджетних коштів. Одержувати підтверджувальні документи, необхідні для здійснення контролю за цільовим спрямуванням бюджетних коштів.

Звертає увагу суду, що взаємовідносини позивача та відповідача врегульовані укладеним між ними договором № 04-57/131 від 02.01.2018 р. на розрахунково-касове обслуговування. Однак, відновлення коштів на рахунку позивача умовами зазначеного договору не передбачено, а тому вимоги позивача вважає такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Окрім того, відповідач вказує, що Закон України "Про електроенергетику" втратив чинність, а із змісту ч. 8 ст. 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" та п. 4.6 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою №312 від 14.03.2018 р. НКРЕКП, відсутній обов`язок підприємства, як споживача послуг, відновити кошти на рахунку при порушенні порядку їх спрямування. При цьому вважає, що зазначене стало можливим виключно за відсутності контролю з боку позивача, а саме недотримання ним п. 2.1.3 та 2.1.5 договору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергостратегія" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що між ним здійснювалося постачання електричної енергії відповідачу на умовах приєднання № 01/01/19-Л-к від 08.01.2019 р. договору про постачання електричної енергії споживачу, відповідно до умов зазначеного договору розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок постачальника. Кошти отримані від відповідача за електроенергію по договору № 01/01/19-Л-к від 08.01.2019 р. - 12.02.2019 р. в сумі 1 893 600 грн. та 26.02.2019 р. в сумі 6 688 500 грн., одразу були перераховані у повному обсязі відповідно до договору № 16043/01 від 22.12.2018 року на ДП "Енергоринок" за електроенергію платіжними дорученнями на поточний рахунок із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 в АТ "Ощадбанк". За зазначені кошти в лютому та березні 2019 р. було придбано електричну енергію, що підтверджується актами купівлі-продажу електричної енергії, які були підписані між ДП "Енергоринок" та електропостачальником ТОВ "Енергостратегія". Тобто зазначені кошти були перераховані виключно для закупівлі електричної енергії. Господарські операції "Енергостратегія" мали реальний характер, призвели до зміни майнового стану учасників господарських відносин, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та доказами.

Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області надіслало до суду відповідь на відзив ДКП "Луцьктепло", в якій позивач не погоджується із доводами, викладеними у відзиві, оскільки вони жодним чином не спростовують аргументи апеляційної скарги, і спрямовані переважно на відтворення мотивувальної частини судового рішення.

Позивач зазначає, що казначейське обслуговування в частині контролю за використанням і спрямуванням бюджетних коштів регулюється окремими порядками, тому управління казначейства заперечує твердження відповідача щодо відсутності контролю зі сторони казначейства, що призвело до порушення порядку використання коштів, про що відповідач визнає у своєму відзиві на апеляційну скаргу. Управління казначейства обґрунтовує свій позов недотриманням відповідачем п. 2.4.1. договору, яким встановлено, що клієнт зобов`язується виконувати вимоги законодавства з питань здійснення розрахунково-касових операцій. Саме порушення цієї норми призвело до спрямування коштів всупереч вимогам Порядку 256 та Порядку енергосубвенції. Відтак, виникла необхідність у відновленні даних коштів на рахунку відповідача з метою подальшого їх перерахування відповідно до вимог законодавства.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 р. проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.05.2020 р. об 15:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2020 р. задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 20.05.2020 р. об 14:20 год.

В судовому засіданні 20.05.2019 р. представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, просять її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та задоволити позовні вимоги.

Представники відповідача та третьої особи - ПАТ "Волиньобленерго" в судовому засіданні 13.05.2020 р. та 20.05.2020 р. заперечили доводи апеляційної скарги, просять суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судові засідання 13.05.2020 р. та 20.05.2020 р. не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 02.01.2018 р. між Управлінням Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області (орган казначейства) та ДКП "Луцьктепло" (клієнт) було укладено договір про здійснення розрахунково-касового обслуговування № 04-57/131 (т. 1, а.с. 13-15).

Згідно з розділом 1 предметом договору є відкриття управлінням Казначейства бюджетного/небюджетного рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування відповідно до вимог законодавства України та умов цього договору.

Пунктом 2.1.3. договору, сторони передбачили, що позивач має право вимагати від відповідача правильності оформлення розрахункових документів відповідно до законодавства України та повертати їх відповідачу в разі виявлення порушень. Розрахункові документи повертаються відповідачу з посиланням на підстави, передбачені законодавством.

Пунктами 2.1.5. п. 2.1. договору, сторони передбачили, що позивач має право проводити перевірки фінансових (бухгалтерських) документів, зарахування, перерахування та використання бюджетних коштів. Одержувати підтвердні документи, необхідні для здійснення контролю за спрямуванням бюджетних коштів.

Відповідно до п. 2.4.1 договору клієнт зобов`язується виконувати вимоги законодавства з питань здійснення розрахунково-касових операцій та надання звітності.

Згідно п. 2.6. договору, позивач має право застосовувати заходи впливу за порушення бюджетного законодавства у вигляді зупинення операцій з бюджетними коштами та/або призупинення бюджетних асигнувань відповідача, передбачених ст. 117 БК України, з повідомленням про це клієнта.

Даний договір підписаний представниками та скріплений печатками сторін.

Позивачем на підставі заяви від 25.01.2018 р. було відкрило відповідачу небюджетний рахунок № НОМЕР_2 "з-теплопостачання", що підтверджується повідомленням про відкриття рахунку від 25.01.2018 р. (т. 1, а.с. 16).

Кошти енергосубвенції надійшли позивачу на рахунок № НОМЕР_2 від головного розпорядника коштів - Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, що не заперечується учасниками справи.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до заяви-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2018 р., керуючись ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 312 та ознайомившись з умовами договору про постачання електричної енергії споживачу, відповідач приєднався до умов договору на умовах комерційної пропозиції постачальника - ТзОВ "Волиньелектрозбут" № 5 (т. 1, а. с. 121-122, 123-125).

Так, між ТзОВ "Волиньелектрозбут" (постачальник електричної енергії) ДКП "Луцьктепло" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2018 р. (т. 1. а.с. 113-120).

Відповідно до п. 1.1. договору, він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з врахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

Згідно п. 5.6. даного договору, розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (далі - спецрахунок).

Договором визначено умови постачання, якість постачання енергії, ціну, порядок обліку та оплату електричної енергії, права та обов`язки споживача та постачальника (розділ 3-7 договору).

Даний договір підписаний представниками та скріплений печатками сторін.

На виконання умов даного договору, ДКП "Луцьктепло" спрямувало кошти енергосубвенції з рахунку № НОМЕР_2 на рахунок ТзОВ "Волиньелектрозбут", визначений договором у розмірі 4 300 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6 від 31.01.2019 р. та в розмірі 403 357, 08 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 8 від 11.02.2019 р. (т. 1. а.с. 18-19).

Матеріалами справи підтверджується, що між Луцькою міською філією від імені ПрАТ "Волиньобленерго" (оператор системи) та ДКП "Луцьктепло" (споживач) було укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019 р. №529-0371000 (т. 1. а.с. 150-153)

Відповідно до п. 1.1. договору, він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови розподілу електричної енергії споживачам як послуги оператора системи. Цей договір укладається сторонами з врахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору згідно з заявою-приєднання, що є додатком цього договору.

Згідно п. 5.2. договору, оплата послуг з розподілу електричної енергії за цим договором здійснюється на поточний рахунок оператора.

Розділом 2, 3, 5 договору визначено предмет договору, порядок обліку електричної енергії, ціну договору, оплату послуг з розподілу електричної енергії.

Даний договір підписаний представниками та скріплений печатками сторін.

На виконання умов даного договору, ДКП "Луцьктепло" спрямувало кошти енергосубвенції з рахунку № НОМЕР_2 на рахунок Луцької міської філії ПрАТ "Волиньобленерго", визначений договором у розмірі 2 300 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5 від 24.01.2019 р., в розмірі 157 330, 37 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 9 від 11.02.2019 р., в розмірі 2 400 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 15 від 25.02.2019 р. (т. 1. а.с. 17, 20, 23).

Матеріалами справи підтверджується, що між ТзОВ "Енергостратегія" (постачальник) та ДКП "Луцьктепло" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу від 08.01.2019 р. № 01/01/19-Л-к (т. 1. а.с. 154-189).

Відповідно до п. 1.1. договору, він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з врахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

Відповідно до п. 5.6. договору розрахунки за цим договором здійснюються на поточний рахунок постачальника, або на рахунок постачальника із спеціальним режимом використання, після затвердження його НКРЕКП.

Договором визначено умови постачання, якість постачання енергії, ціну, порядок обліку та оплату електричної енергії, права та обов`язки споживача та постачальника (розділ 3-7 договору).

Даний договір підписаний представником ТзОВ "Енергостратегія" та скріплений печаткою товариства.

На виконання умов даного договору, ДКП "Луцьктепло" спрямувало кошти енергосубвенції з рахунку № НОМЕР_2 на рахунок ТзОВ "Енергостратегія", визначений договором у розмірі 1 893 600 грн., що підтверджується платіжним доручення № 10 від 11.02.2019 р., в розмірі 6 688 500 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13 від 25.02.2019 р. (т. 1. а.с. 21-22).

ДП "Енергоринок" (ДПЕ) та ТзОВ "Енергостратегія" (електропостачальник)) уклали договір № 16043/01 від 22.12.2018 р., відповідно до п. 1.1. якого ДПЕ зобов`язується продавати, а електропостачальник зобов`язується купувати електричну енергію з метою постачання її споживачам відповідно до умов договору.

На виконання умов даного договору, ТзОВ "Енергостратегія" перерахувало ДП "Енергоринок" кошти в розмірі 1 893 600 грн., що підтверджується платіжним доручення № 308 від 15.02.2019 р. та в розмірі 6 688 500 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 318 від 26.02.2019 р. (т. 1. а.с. 31-32).

Листом № 28/02-2 від 28.02.2019 р. ТзОВ "Енергостратегія" повідомило відповідача, що кошти, отримані від нього були в повному обсязі перераховані ДП "Енергоринок", як плата за електроенергію (т. 1, а. с. 92). На підтвердження цього подало копії платіжних доручень № 308 від 15.02.2019 р., № 318 від 26.02.2019 р. (т. 1. а.с. 93, 94).

ПрАТ "Волиньобленерго" листом № 23/33-2023 від 05.04.2019 р. (т. 1 а.с. 128), повідомило позивача, що кошти, отримані від відповідача були зараховані в рахунок оплати за послуги з розподілу електроенергії, надані на підставі договору № 529-0371000 від 01.01.2019 р. відповідно до призначення платежу.

Згідно з відповідями на листи та інформацією, вказаною у Додатку №8 Порядку, затвердженого наказом Мінфіну України від 04.01.2018 р. №1, поданою до Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, енергопостачальні компанії не визнають факту отримання енергосубвенції від ДКП "Луцьктепло", що свідчить про те, що кошти енергосубвенції з рахунку зі спеціальним режимом використання № НОМЕР_2 було спрямовано ДКП "Луцьктепло" на поточні рахунки енергопостачальних компаній, а не на рахунки зі спеціальним режимом використання, що суперечить п.1 розділу 2 Порядку, затвердженого наказом Мінфіну України від 04.01.2018 №1, ч.2 ст.75 Закону України "Про ринок електричної енергії".

Згідно п. п. 2.1., 2.2. статуту ДКП "Луцьктепло", затвердженого рішенням Луцької міської ради від 30.01.2019 р. №52/94, підприємство створене з метою задоволення потреб у його послугах (роботах, товарах) та реалізації на основі отриманого прибутку інтересів територіальної громади міста Луцька, а також економічних та соціальних інтересів трудового колективу.

Одним із основних видів діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, в тому числі виробленої на когенераційних установках, установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії.

Для забезпечення своєї діяльності підприємство згідно п. 3.1.2 статуту укладає договори із суб`єктами господарювання.

Предметом даного позову є вимога позивача про зобов`язання відповідача відновити кошти енергосубвенції в розмірі 18 142 787, 45 грн. на рахунку зі спеціальним режимом використання 5009 для подальшого їх спрямування з дотриманням вимог бюджетного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем було порушено п. 2.4.1 договору про здійснення розрахунково-касового обслуговування № 04-57/131 від 02.01.2018 р., оскільки ним було перераховано кошти енергосубвенції в розмірі 18 142 787, 45 грн. на поточні рахунки енергопостачальних компаній, а не на рахунки зі спеціальним режимом використання, що суперечить п. 1 розділу 2 Порядку, затвердженого наказом Мінфіну України від 04.01.2018 №1.

Відтак, позивач, посилаючись на ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" (яка була чинною на момент здійснення платежів) та п. 4.6. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою № 312 від 14.03.2018 р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, доводить суду, що відповідач зобов`язаний відновити кошти енергосубвенції в розмірі 18142787,45 грн. на рахунку зі спеціальним режимом використання № НОМЕР_3 для подальшого їх спрямування з дотриманням вимог бюджетного законодавства.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що підставою виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем є договір здійснення розрахунково-касового обслуговування № 04-57/131 від 02.01.2018 р., який за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Договір банківського рахунку - це банківський договір, за яким одна сторона (банк або інша фінансова установа) зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ст.1066 ЦК України).

Правове регулювання даного договору здійснюється Главою 72 ЦК України.

Так, п. 2.4.1 договором розрахунково-касового обслуговування № 04-57/131 від 02.01.2018 р. сторони передбачили, що відповідач зобов`язується виконувати вимоги законодавства з питань здійснення розрахунково-касових операцій та надання звітності.

Оцінюючи дії відповідача щодо укладення договорів з суб`єктами енергоринку та спосіб розрахунки за закуплену електричну енергію, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" (в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що покупці електричної енергії, які купують електричну енергію в електропостачальників, вносять плату за отриману електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання електропостачальника в одному з уповноважених банків.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", кошти з поточних рахунків із спеціальним режимом використання електропостачальника перераховуються згідно з алгоритмом, який встановлюється НКРЕКП.

Тобто, такий алгоритм розподілу коштів з поточного рахунка із спеціальним режимом використання електропостачальника передбачає, за звичайних умов, перерахування всіх коштів, що надходять від покупців на поточний рахунок із спеціальним режимом використання електропостачальника, у повному обсязі на поточні рахунки електропостачальника.

При цьому, внесення змін до зазначеного алгоритму здійснюється виключно у разі прострочення електропостачальником у строки та порядку, що визначені правилами ринку, оплати вартості його небалансів електричної енергії. Такі зміни до алгоритму діють до повного погашення заборгованості електропостачальника перед оператором системи передачі. Зміни до алгоритму вносяться на підставі подання оператора системи передачі у разі виникнення заборгованості електропостачальника перед оператором системи передачі. Зміни до алгоритму мають передбачати, що кошти з поточного рахунка із спеціальним режимом використання електропостачальника перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оператора системи передачі до повного погашення недоплати за куплений електропостачальником небаланс електричної енергії.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 23 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії" визнано такими, що втратили чинність Закон України "Про електроенергетику", крім визначення термінів "енергогенеруючі компанії", "енергопостачальники", "оптовий ринок електричної енергії України", "учасники оптового ринку електричної енергії України", "граничні показники", "поточні рахунки із спеціальним режимом використання", "оптового ринку електричної енергії", "алгоритм оптового ринку електричної енергії", "оптове постачання електричної енергії", "уповноважений банк", передбачених статтею 1, які втрачають чинність з дати початку дії нового ринку електричної енергії; статті 9, яка втрачає чинність через 12 місяців з дня набрання чинності цим Законом; абзаців першого і другого частини другої статті 12, які втрачають чинність з дати початку дії нового ринку електричної енергії; статей 15, 15-1, 17, які втрачають чинність з дати початку дії нового ринку електричної енергії.

Відповідно до ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" для проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, їх відокремлені підрозділи та оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установах уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання.

Споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Кошти з поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, перераховуються згідно з алгоритмом оптового ринку електричної енергії виключно на: поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії; поточний рахунок підприємства, яке здійснює розподіл електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами; поточний рахунок енергопостачальника; поточний рахунок із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості оптового постачальника електричної енергії.

Кошти за електричну енергію, закуплену на оптовому ринку електричної енергії, всіма енергопостачальниками перераховуються виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії.

Кошти за електричну енергію, закуплену на оптовому ринку підприємством, що здійснює передачу електричної енергії, та всіма підприємствами, що здійснюють розподіл електричної енергії, перераховуються виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії.

Таким чином, статтею 15-1 Закону України "Про електроенергетику" (чинною на час перераховання коштів енергосубвенції) було встановлено інші, відмінні від положень ст. 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", зобов`язання електропостачальників щодо відкриття та застосування рахунків із спеціальним режимом використання та встановлено відмінний порядок розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання електропостачальників.

При цьому, механізм застосування рахунків із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків на ринку електричної енергії України, встановлений ч. ч. 2, 5 ст. 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" є можливим лише з початком дії нового ринку електричної енергії.

В свою чергу, до початку дії нового ринку електричної енергії, порядок проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію здійснювався відповідно до положень розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії", та, відповідно, статей 15 та 15-1 Закону України "Про електроенергетику".

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що зазначені вимоги ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" встановлюють зобов`язання, щодо відкриття рахунку із спеціальним режимом використання та застосування їх для проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію, лише для енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території.

Пунктом 1.3. постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 27.12.2017 р. № 1469 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу", визначено, що місце провадження господарської діяльності - це постачання електричної енергії на території України, крім постачання універсальної послуги та постачання "останньої надії", для яких місцем провадження господарської діяльності є територія, визначена в умовах конкурсу, проведеного у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Матеріалами справи підтверджується, що між ТзОВ "Волиньелектрозбут", як постачальником та ДКП "Луцьктепло", як споживачем було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2018 р., пунктом п. 5.6. якого передбачено, що розрахунки відповідача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

Як встановлено апеляційним судом, кошти енергосубвенції відповідачем з рахунку № НОМЕР_2 направлено на рахунок ТзОВ "Волиньелектрозбут", вказаний у договорі від 21.12.2018 р., оплата послуг за постачання електричної енергії була здійснена належним чином, що підтверджується доказами у матеріалах справи.

Також, матеріалами справи підтверджується, що між ТзОВ "Енергостратегія", як постачальником та ДКП "Луцьктепло", як споживачем було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу від 08.01.2019 р. № 01/01/19-Л-к, пунктом 5.6. якого передбачено, що розрахунки за цим договором здійснюються на поточний рахунок постачальника, або на рахунок постачальника із спеціальним режимом використання, після затвердження його НКРЕКП.

Як встановлено апеляційним судом, кошти енергосубвенції відповідачем з рахунку № НОМЕР_2 направлено на рахунок ТзОВ "Енергостратегія", вказаний у договорі від 08.01.2019 р., оплата послуг за постачання електричної енергії була здійснена належним чином, що підтверджується доказами у матеріалах справи.

Окрім того, між Луцькою міською філією від імені ПрАТ "Волиньобленерго", як оператором системи та ДКП "Луцьктепло", як споживачем було укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019 р. №529-0371000, пунктом 5.2. якого передбачено, що оплата послуг з розподілу електричної енергії за цим договором здійснюється на поточний рахунок оператора.

Як встановлено апеляційним судом, кошти енергосубвенції відповідачем з рахунку № НОМЕР_2 направлено на рахунок Луцької міської філії ПрАТ "Волиньобленерго", вказаний у договорі від 01.01.2019 р., оплата послуг за постачання електричної енергії була здійснена належним чином, що підтверджується доказами у матеріалах справи.

Беручи до уваги викладене, судом апеляційної інстанції не встановлено обставин порушення сторонами умов договорів від 21.12.2018 р., 01.01.2019 р., 08.01.2019 р., вказані кошти були використанні за призначенням, в матеріалах справи відсутні докази будь-яких порушень з боку відповідача, постачальників електроенергії чи оператора системи розподілу умов вказаних договорів.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вказує, що в матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, в підтвердження того, що ТзОВ "Енергостратегія" та ТзОВ "Волиньелектрозбут", на час укладення договорів з відповідачем, здійснювали спеціальні функції постачальників, тобто проводили господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території (постачальники універсальних послуг, постачальники "останньої надії"), що в силу вимог ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" зобов`язувало останніх відкривати рахунки із спеціальним режимом використання та застосувати їх для проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію.

З пояснень ТзОВ "Волиньелектрозбут" апеляційним господарським судом встановлено, що спеціальні функції постачальника універсальних послуг у Волинській області товариство почало здійснювати лише з 01.01.2019 р., тобто, вже після укладення договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2018 р.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду вказує, що згідно п. 13 розділу 17 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про ринок електричної енергії", з 01.01.2019 р. процес забезпечення споживачів електроенергією здійснюють: оператор системи розподілу - ПрАТ "Волиньобленерго" та електропостачальники.

Тобто, ПрАТ "Волиньобленерго" отримало ліцензію на провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності на території Волинської області, та з 01.01.2019 р. товариство не має права здійснювати господарську діяльність з постачання електричної енергії.

Отже, враховуючи те, що ПрАТ "Волиньобленерго", на час укладення договору від 01.01.2019р., здійснювало діяльність з розподілу електричної енергії (оператор системи розподілу), та не було енергопостачальником електроенергії, відтак на товариство не розповсюджувалося зобов`язання щодо відкриття рахунку із спеціальним режимом використання та застосування його для проведення розрахунків за закуплену електричну енергію.

Дані обставини підтверджуються п. 4.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, яким передбачено, що послуги оператора системи оплачуються відповідно до умов договору споживача з електропостачальником або споживачем, або електропостачальником на зазначений у відповідних договорах поточний рахунок оператора системи.

Отже, з огляду на викладене, беручи до уваги те, що ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" в імперативному порядку визначала зобов`язання щодо відкриття рахунку із спеціальним режимом використання та застосування їх для проведення розрахунків за закуплену електричну енергію лише для енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території (постачальників універсальної послуги, постачальника "останньої надії"), а позивачем не доведено суду, що суб`єкти енергоринку, з якими відповідачем укладено договори від 21.12.2018 р., 01.01.2019 р., 08.01.2019 р. на постачання електричної енергії та про надання послуг з розподілу електричної енергії, на час укладення даних договорів здійснювали спеціальні функції постачальника, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем правомірно проведено розрахунки за спожиту електроенергію виходячи з умов договорів від 21.12.2018 р., 01.01.2019 р., 08.01.2019 р., за вказаними у них рахунках.

Також, колегія суддів приймає до уваги, що п. 2.1.3. договору про здійснення розрахунково-касового обслуговування, сторони передбачили, що позивач має право вимагати від відповідача правильності оформлення розрахункових документів відповідно до законодавства України та повертати їх відповідачу в разі виявлення порушень. Розрахункові документи повертаються відповідачу з посиланням на підстави, передбачені законодавством.

В позовній заяві позивач вказує, що відповідно до п. 3 розділу 3 Порядку, затвердженого наказом Мінфіну України від 04.01.2018 №1, відповідач щомісячно подає позивачу Додаток № 8, у якому міститься інформація щодо проведених розрахунків за постановою КМУ № 256.

Відповідач дані вимоги виконав в повному обсязі, що не заперечує позивач, та подав останньому інформацію, яка міститься в Додатку № 8 щодо проведених розрахунків, вказавши за січень-лютий 2019 р., як кошти субвенції, спрямовані на рахунки інших учасників. Даний Додаток № 8 не був повернутий відповідачу позивачем з підстав його складання з порушеннями вимог, передбачених законодавством, відповідно до п. 2.1.3 договору.

З огляду на вищевикладене, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення відповідачем п. 2.4.1 договору про здійснення розрахунково-касового обслуговування № 04-57/131 від 02.01.2018 р., тому доводи позивача в цій частині необґрунтовані.

Окрім того, судом приймається до уваги, що п. п. 2.1.5. п. 2.1. договору, позивач має право проводити перевірки фінансових (бухгалтерських) документів, зарахування, перерахування та використання бюджетних коштів. Одержувати підтвердні документи, необхідні для здійснення контролю за спрямуванням бюджетних коштів. Тобто, узгоджене в даному пункті договору право не позбавляло можливості й орган казначейства перевірити спрямування коштів субвенції відповідачем.

Також, п. 2.6. договору позивач має право застосовувати заходи впливу за порушення бюджетного законодавства у вигляді зупинення операцій з бюджетними коштами та/або призупинення бюджетних асигнувань відповідача, передбачених ст. 117 БК України, з повідомленням про це клієнта. Тобто, умовами договору встановлено право позивачу при порушенні відповідачем бюджетного законодавства застосувати до нього виключно заходи впливу, передбачені ст. 117 БК України. При цьому, умовами договору не передбачено обов`язку відповідача відновити кошти енергосубвенції на рахунку зі спеціальним режимом використання.

Колегія суддів апеляційного суду також вказує, що стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб заходи правового захисту на національному рівні стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 р. у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5 постанови). Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що обраний позивачем засіб юридичного захисту щодо зобов`язання відновити кошти на рахунку із спеціальним режимом використання є неефективним, оскільки дані кошти вже використанні та перераховані електропостачальникам та оператору системи розподілу. В свою чергу, позивач не обґрунтовує, яким чином відповідач має відновити кошти на рахунку, з врахуванням того, що вони використанні за призначенням.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про зобов`язання відновлення коштів на рахунку не підлягає до задоволення, оскільки безпідставні та необґрунтовані.

При цьому, колегія суддів вказує, що не застосування судом першої інстанції ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) не призвело до прийняття неправильного рішення по суті, тому відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, судом звертається увага на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 р.) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 10.01.2020 р. у справі № 903/455/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьк - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьк на рішення Господарського суду Волинської області від 10.01.2020 р. у справі № 903/455/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 25 травня 2020р

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.