РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

14.05.2020Справа № 910/3087/20
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу
за позовом військової прокуратури Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: фізична особа-підприємець Самойлов Олексій Анатолійович

про стягнення 65 400,00 грн.

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:
До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява військової прокуратури Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про стягнення 65 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами неналежного виконання відповідачем свого обов`язку із сплати суми банківської гарантії у розмірі 65 400,00 грн за гарантією №1653-0916/SOA3 від 28.09.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: фізичну особу-підприємця Самойлова Олексія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

17.03.2020 року до канцелярії суду військовою прокуратурою Київського гарнізону подано заяву у справі.

24.03.2020 року до канцелярії суду приватним акціонерним товариством "Айбокс Банк" подано відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2020 року в задоволенні заяви приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у справі №910/3087/20 відмовлено.

09.04.2020 року до канцелярії суду військовою прокуратурою Київського гарнізону подано відповідь на відзив.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Публічним акціонерним товариством "Айбокс банк" (гарант) видано банківську гарантію № 1653-0916/SOA3 від 28.09.2016, згідно з якою банк зобов`язується заплатити за фізичну особу-підприємця Самойлова Олексія Анатолійовича (принципал) Міністерству оборони України (бенефеціар) кошти в розмірі, що не перевищують 65 400,00 грн. за лотом №3 в якості забезпечення виконання договору, який буде укладено між бенефіціаром та принципалом, згідно повідомлення про визнання переможця електронного аукціону, відповідно до оголошення № UA-2016-08-23-000702-с.

Гарант бере на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання виплатити бенефіціару суму у разі невиконання (неналежного виконання) принципалом умов договору на поставку виробів текстильних готових, інших (брезентові вироби, вітрила для човнів, дощок для відсерфінгу чи десантної техніки, тенти, маркізи, намети та спорядження для кемпінгу): лот №3 килим спальний польовий ізоляційний тип 1, вид 2, але в будь-якому разі суму, що не перевищує 65 400,00 грн за лотом №3, протягом 10 робочих днів з дня отримання письмової вимоги бенефіціара з посилання на цю гарантію за підписами уповноважених осіб, у якій має зазначатися номер і дата договору, сума належна до сплати, за умови, що у вимозі буде вказано, що сума, яку бенефіціор вимагає сплатити, повинна бути виплачено йому у зв`язку з порушенням принципалом своїх зобов`язань за договором.

Будь-які вимоги або повідомлення стосовно цієї гарантії мають бути надіслані банку в письмовій формі до моменту закінчення терміну дії цієї гарантії.

Гарантія дійсна по 31 січня 2017 року.

04.10.2016 за результатами процедури закупівлі між Міністерством оборони України (замовник) та фізичною особою-підприємцем Самойловим О.А. (постачальник) укладено договір № 286/3/16/122 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Згідно з п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується у 2016 році поставити замовнику вироби текстильні готові, інші (брезентові вироби, вітрила для човнів, дощок для віндсерфінгу чи десантної техніки, тенти, маркізи, намети та спорядження для кемпінгу) (лот №3 килим спальний польовий ізоляційний тип 1, вид 2) у кількості 10 000 шт., на загальну суму 1 308 000,00 грн., у термін до 30.10.2016 (включно).

Пунктом 1.2 договору передбачено номенклатура товару, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору та визначається Специфікацією договору.

Договірна ціна за договором становить 1 308 000,00 грн. (п. 4.1 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що якість товару, маркування, тара та упаковка повинні відповідати вимогам діючих стандартів, а також затвердженому робочому зразку.

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: акт приймального контролю (якості) товару, на якому повинен бути оригінал підпису одержувача замовника, завірений належним чином, який підтверджує одержання товару; видаткова накладна постачальника, повідомлення-підтвердження.

Відповідно до пункту 6.2 договору місцем поставки товару є об`єднанні центри забезпечення Тилу Збройних Сил України згідно з рознарядкою та ростовкою Міністерства оборони України, які є невід`ємною частиною договору, з обов`язковим дотриманням передбачених ними вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантаження.

Відповідно до додатку № 1 договору об`єднаним центром забезпечення речовим майном визначено військову частину НОМЕР_2 (218 ОЦЗ) за адресою: м. Харків - 34, вул. Переможців, 6 а.

Додатковою угодою №2 від 10.10.2016 до договору у зв`язку з технічною помилкою внесено зміни в частині п. 1.2 розділу І «Предмет договору», п. 3.1 розділу III «Порядок приймання товару за якістю». Всі інші положення договору залишилися без змін.

Як зазначено позивачем, всупереч умовам укладеного договору, постачальник не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного постачання продукції та станом на день подання позову вказана продукція відповідно до додатку № 1 до договору від 04.10.2016 №286/3/16/122 до військової частини НОМЕР_2 поставлена з запізненням на 7 діб відповідно.

Згідно з п.6.3 договору, датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.

Так, в матеріалах справи наявні: видаткова накладна №3375 від 04.11.2016 року на суму 1 308 000,00 грн., акт приймального контролю якості №2 від 04.11.2016 року та акт приймання №921 від 07.11.2016 року.

Тобто, з наявних доказів вбачається, що відповідачем фактично не було поставлено товар у строк, визначений у договорі: до 30.10.2016 року (включно).

Судом встановлено, що Міністерством оборони України звернулося до банку з вимогою № 286/8/198 від 13.01.2017, якою повідомив банк про порушення постачальником (фізичною особою-підприємцем Самойловим Олексієм Анатолійовичем) умов договору № 286/3/16/122 від 04.10 2016 та зазначено, що постачальником порушено умови виконання договору в частині термінів постачання продукції, продукція поставлена 07.11.2016 року після терміну, визначеного договором до 30.10.2016 року (включно), у зв`язку з чим просило перерахувати кошти на підставі банківської гарантії № 1653-0916/SOA3 в сумі 65 400,00 грн. Вказана вимога підписана директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В. В. Гулєвичем. До вимоги долучено довіреність Міністерства оборони Украйни від 08.02.2016 №220/184/д та від 10.01.2017 №220/16/д.

За результатами розгляду вказаної вимоги відповідач листом № 320БТ/12-б/б-04 від 30.01.2017 відмовив бенефіціару (Міністерству оборони України) у її задоволенні, оскільки вимогу позивача було підписано не уповноваженою на те особою та зазначив, що в якості підтвердження повноважень підписанта, в додатках до вимоги надано копії довіреностей Міністерства оборони України від 08.02.2016р. №220/184/д та від 10.01.2017р. №220/16/д.

Строк дії довіреності Міністерства оборони України від 08.02.2016р. №220/184/д закінчився 31.12.2016 року, відповідно вона не підтверджує право підписанта на подання вимоги.

Довіреність від 10.01.2017р. №220/16/д видана Міністерством оборони України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України Руснака Івана Степановича, який діє на підставі Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року №730), наказу Міністерства оборони України від 30.12.2016 року №278КП, який уповноважив директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвича В.В. на підписання від імені Міністерства оборони України вимог щодо стягнення (повернення) забезпечення тендерної та/або цінової пропозицій, стягнення забезпечення виконання договорів, договорів (додаткових угод) на закупівлю продукції (товарів), виконання робіт, надання послуг відповідно до кошторисних призначень на централізовану оплату пально-мастильних матеріалів, речового майна, продовольства, послуг з харчування, лазне прального обслуговування відповідно до бюджетних асигнувань на 2017 рік за бюджетними програмами, вказаними в даній довіреності.

Відповідно до ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Оскільки, тендерна процедура, видача гарантії та підписання договору відбувалось у 2016 році, то й вимога про перерахування коштів стосується бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на 2016 рік.

Водночас довіреністю від 10.01.2017р.№220/16/д директору Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України ГулєвичВ.В. не надано повноважень на звернення із вимогою щодо стягнення (повернення) забезпечення тендерної та/або цінової пропозицій, стягнення забезпечення виконання договорів, договорів (додаткових угод) на закупівлю продукції (товарів), виконання робіт, надання послуг відповідно до кошторисних призначень на централізовану оплату пально-мастильних матеріалів, речового майна, продовольства, послуг з харчування, лазне прального обслуговування відповідно до бюджетних асигнувань на 2016 рік.

Також до вимоги не додано підтвердження повноважень тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України на видачу довіреностей від Міністерства оборони України.

Також, зазначено, що згідно отриманої від ФОП Самойлова С.А. інформації, за порушення умов вищевказаного договору ним було сплачено на рахунок Міністерства оборони України штраф в сумі 18 312,00 грн. згідно виставленої йому претензії. Тому, сплата банком суми згідно вимоги та подальша регресна вимога банку до ФОП Самойлова С.А. суперечитиме конституційному принципу ч.1 ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Листом №286/81/691 від 09.02.2017 року Міністерством оборони України повторно звернулося до відповідача в якому зазначено, що ним надана вся вичерпна інформація для задоволення вимог.

У відповідь листом відповідач відмовив з підстав зазначених раніше, а також зазначив, що враховуючи, що строк гарантії сплинув у банку немає правових підстав для здійснення оплати за гарантією.

Спір у справі виник з приводу невиконання відповідачем зобов`язань за наданою ним гарантією.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 200 Господарського кодексу України - гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Згідно з частиною 1 статті 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За умовами частини 1 та частини 2 статті 561 Цивільного кодексу України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Згідно з частиною 2 статті 564 Цивільного кодексу України гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються "Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах", затвердженим Постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (далі Положення), відповідно до пункту 9 частини 3 розділу І якого гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Поряд з цим, ст. 1 Уніфікованих правил для гарантій за вимогою, в редакції 1992 року (публікація Міжнародної торгової палати № 458 (МТП № 458) визначено, що ці правила застосовуються до будь-якої банківської гарантії або доповненню до неї, яку гарант зобов`язався надати та в якій зазначено, що вона складена згідно з цими правилами (публікація МТП № 458) та обов`язкова для всіх сторін в гарантійному зобов`язанні, якщо інше прямо не зазначено в гарантії або доповненні до неї.

Гарантія за своєю природою є самостійною угодою, незалежною від основного контракту або тендера, на яких вона ґрунтується, тому гарант ніяким чином не пов`язаний таким контрактом або тендером, незважаючи на те, що посилання на них міститься в тексті гарантії. Обов`язок гаранта - сплатити грошову суму, зазначену в гарантії, при представленні письмової вимоги платити і інших документів, зазначених у гарантії, які за зовнішніми ознаками відповідають умовам, описаним в гарантії (ст. 2 зазначених правил).

Частиною 1 статті 565 Цивільного кодексу України визначено, що гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Відповідно до частин 1-4 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Як зазначалось вище вимога № 286/8/198 від 13.01.2017 підписана директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В. В. Гулєвичем.

Умовами гарантії передбачено, що банк повинен виплатити бенефіціару суму збитків за умови одночасного виконання бенефіціаром усіх умов гарантії, а саме:

- отримання банком письмової вимоги

- письмова вимога повинна бути підписана уповноваженими особами

- у вимозі має зазначатися номер і дата договору, сума належна до сплати

- зазначено в чому полягає невиконання або неналежне виконання умов договору

На думку відповідача, з конструкції умови гарантії щодо підписання вимоги уповноваженими особами вбачається, що вимога має бути підписана, як мінімум, двома уповноваженими особами. Всупереч умовам гарантії, письмова вимога за 286/8/198 від 13.01.2017 підписана одноособово директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В. В. Гулєвичем.

Суд звертає увагу на те, що умовами банківської гарантії передбачено, що відповідач повинен виплатити бенефіціару (Міністерству оборони України) суму збитків за невиконання або неналежне виконання принципалом умов договору, за умови виконання беніфіціаром усіх умов гарантії, саме надіслання вимоги з посиланням на гарантію, за підписами уповноважених осіб, номер і дата договору, сума належна до сплати, проте у самій гарантії не визначено обов`язковість підписання вимоги, як мінімум двома уповноваженими особами.

На думку суду, посилання відповідача як на підставу відмови у виплаті коштів за виданою банківською гарантією - підписання вимоги не двома, а однією уповноваженою особою, є лише формальними підставами для відмови, тобто нічим іншим як спробою уникнути сплати суми банківської гарантії.

Суд зауважує, що в частині змісту вимоги та доданих до неї документів законодавцем чітко встановлено, що обов`язковим є зазначення у вимозі або у доданих до неї документах того, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Проте обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, закон не містить, тобто законодавець залишив на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії певного переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

На підставі викладеного, враховуючи той факт, що Міністерство оборони України звернулося до відповідача з вимогою про сплату гарантійної суми, яка не перевищувала суми гарантії, а також в порядку, на умовах та у встановлений в гарантії строк, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги військової прокуратури Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення гарантії визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь військової прокуратури Центрального регіону України.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства Айбокс Банк (03150, м. Київ, вул. Ділова, будинок 9-А, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, ) суму банківської гарантії у розмірі 65 400 (шістдесят п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп.

3. Стягнути з приватного акціонерного товариства Айбокс Банк (03150, м. Київ, вул. Ділова, будинок 9-А, ) на користь військової прокуратури Центрального регіону України (01014, м. Київ, вулиця Петра Болчана, 8-А, , р/р UA0082966, МФО 820172 в ДКСУ, м. Київ) витрати на сплату судового збору в розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий