ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2020 р. Справа№ 910/10804/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Поляк О.І.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Реуцькій Т.О.

за участю представників згідно до протоколу судового засідання,

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року

та Служби зовнішньої розвідки України

на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року

та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року

у справі №910/10804/19 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Служби зовнішньої розвідки України

до товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій"

про стягнення штрафних санкцій 31 982, 79 грн.,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 року позивач - Служба зовнішньої розвідки України звернувся до господарського суду міста Києва з позовними вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" (надалі - відповідач) про стягнення штрафних санкцій в сумі 31 982,79 грн., у зв`язку із тим що відповідачем прострочено виконання зобов`язання з постачання товару відповідно до умов договору № 805/18 на постачання товарів за державні кошти від 27.11.2018 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" (01013, м. Київ, вул. Дорога Набережно-Печерська, 2; ідентифікаційний ) на користь Служби зовнішньої розвідки України (04107, м. Київ, вул. Нагірна, 24/1; ідентифікаційний ) пеню в розмірі 17 120, 77 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 028,33 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив на те, що в матеріалах справи містяться видаткові накладні № 103 від 10.12.2018 на суму 40 151,88 грн., №104 від 10.12.2018 на суму 94 957,38 грн. та №112 від 21.12.2018 на суму 33 221,22 грн., що засвідчують факт поставки товару відповідачем та при цьому, вбачається, що поставка товару відповідачем відбулась із порушенням терміну, що визначений в. 5.1. договору, що є підставою для стягнення з відповідача пені. При цьому, суд першої інстанції здійснивши перерахунок заявленого до стягнення показника пені, дійшов висновку про задоволення вимог позивача в розмірі 17 120, 77 грн.

Також, додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3 900,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу з посиланням на обґрунтованість вимог відповідача в цій частині.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням та додатковим рішенням, Служба зовнішньої розвідки України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року, задовольнити позовні вимоги про стягнення з ТОВ «МІКОНТ» штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 31 982, 79 грн. (за 19 днів прострочення відповідачем поставки товару) у повному обсязі. Також, Служба зовнішньої розвідки України просила скасувати додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року у справі №910/10804/19.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про часткове задоволення позову та додаткового рішення неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, рішення суду першої інстанції ухвалені при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано, що наявними матеріалами справи підтверджується постачання товару в повному обсязі лише 21.12.2018 (згідно видаткових накладних від 10.12.2018 № 103, № 104 та від 21.12.2018 № 112), у зв`язку з чим прострочення виконання зобов`язання відбувалось в період з 01.12.2018 до 20.12.2018, тобто 19 днів. Таким чином, враховуючи приписи ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України та п. 7.2 договору, пеня підлягає нарахуванню та стягненню у розмірі 31 982,79 грн., тобто, у відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, виходячи з загальної суми договору у розмірі 168 330,48 грн., а висновки суду першої інстанції щодо обрахунку пені, виходячи з вартості товару, щодо якого допущено прострочення виконання зобов`язання з поставки товару за видатковими накладними - є помилковими.

В обґрунтування доводів про скасування додаткового рішення скаржник наголошував на тому, що при його ухваленні допущено порушення норм процесуального права, оскільки скаржника не було повідомлено про розгляд заяви про його ухвалення, внаслідок чого він був позбавлений права подати заяву про зменшення суми судових витрат. Також, скаржник наголошував, що судові витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню у повному обсязі.

Крім того, не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року та додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна компанія нових технологій» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити повністю в позові, а також скасувати додаткове рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про часткове задоволення позову та додаткового рішення неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, рішення суду першої інстанції ухвалені при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Також, скаржник зазначив на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача. Так, зазначив, що 30.11.2018 року представники відповідача на автомобілі "Газель" прибули за адресою розташування позивача для передачі товару згідно умов договору № 805/18 на постачання товарів за державні кошти від 27.11.2018 року, відомості про прибуття представників на відповідному автомобілі були зафіксовані в журналі прибуття, проте, товар не було прийнято представниками позивача саме з вини позивача внаслідок неможливості оформлення довіреності на прийняття матеріальних цінностей. Вважають, що в неналежному виконанні зобов`язань за договором поставки вина відповідача - відсутня і підстави для застосування штрафних санкцій також відсутні, оскільки зі сторони відповідача вжито усіх належних заходів для виконання зобов`язання з поставки товару. Крім того, скаржник наголошував на тому, що судом першої інстанції також невірно здійснено розрахунок пені, зокрема не враховано встановлене обмеження у розмірі подвійної облікової ставки нарахування пені, визначене ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/10804/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби зовнішньої розвідки України у справі №910/10804/19, призначено справу до розгляду на 25.02.2020 року, зупинено дію оскаржуваного рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 року поновлено товариству з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна компанія нових технологій» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року у справі №910/10804/19, відкрито апеляційне провадження у справі №910/10804/19, розгляд призначено на 17.02.2020 року.

03.02.2020 року через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача (засобами поштового зв`язку) надійшов відзив на апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій", в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення. Також, позивач просив задовольнити апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки України. Зокрема, позивач посилався на те, що факт заїзду або не заїзду представниками відповідача на територію СЗРУ 30.11.2018 не має значення для вирішення справи, оскільки датою поставки товару є дата отримання замовником товару в повному обсязі від постачальника згідно видаткових накладних, підписаних сторонами, і поставка у повному обсязі відбулась саме 21.12.2018. Крім того, позивач зазначав, що наведені відповідачем приписи закону стосовно застосування розміру пені з урахуванням обмеження у розмірі подвійної облікової ставки застосовується за прострочення грошових зобов`язань, а відповідачем у даному спорі прострочено виконання саме негрошове зобов`язання з поставки товару.

04.02.2020 року через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача (засобами поштового зв`язку) надійшли:

- відзив на апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки України, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача - задовольнити у повному обсязі;

- клопотання про витребування оригіналів доказів, в якому відповідач з посиланням на ст. 81 Господарського процесуального кодексу України просив витребувати у позивача для огляду відомості щодо того, які громадяни та транспортні засоби 30.11.2018 заходили/заїжджали на територію позивача за адресою: 19 км Житомирського шосе,3;

- заява про долучення доказів до матеріалів справи та їх дослідження, зокрема відповідь від 28.01.2020 на адвокатський запит № 04/09/02/19 від 04.09.2019, видаткова накладна № 46 від 30.11.2018 та ТТН № Р45 від 30.11.2018, видаткова накладна № 45 від 30.11.2018 та ТТН № Р45 від 30.11.2018, які на думку скаржника, підтверджують доставку товару відповідачем саме 30.11.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 року об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року та Служби зовнішньої розвідки України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року, оголошено перерву в судовому засіданні до 17.03.2020 року.

13.03.2020 року через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо необхідності долучення додаткових доказів.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 року враховуючи перебування у відпустці судді Дідиченко М.А., яка не є головуючим суддею, справу №910/10804/19 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 17.03.2020 року та витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (складу суду), справу №910/10804/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Поляк О.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 року прийнято апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року та Служби зовнішньої розвідки України на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року у справі №910/10804/19 до провадження у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуюча суддя), Пономаренко Є.Ю., Поляк О.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 12.05.2020 року.

14.04.2020 року через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача (засобами поштового зв`язку) надійшли додаткові пояснення стосовно поданих відповідачем документів, зокрема щодо відсутності обумовлених законом підстав для їх долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.05.2020 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги про стягнення 31 982,79 грн. штрафу. Також, позивач просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 21.12.2019 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.05.2020 року підтримав доводи апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій", просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також, представник відповідача просив додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як підтверджується наявними матеріалами справи та не заперечувалось учасниками спору, 27.11.2018 року між Службою зовнішньої розвідки України (далі за договором - Замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" (далі за договором - Постачальник) укладено договір № 805/18 на постачання товарів за державні котити (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити засоби для чищення та миття посуду (далі - товар), а Замовник зобов`язується прийняти цей Товар та оплатити його на умовах визначених цим договором (п. 1.1. Договору). (а.с.11-14 том 1)

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що товар має бути поставлений до 30.11.2018 року.

Відповідно до п. п. 5.5 та 5.6 зазначеного договору прийом товару здійснюється замовником відповідно до видаткової накладної. Датою поставки товару є дата отримання замовником товару від постачальника згідно видаткової накладної, підписаної сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша та друга статті 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір є договором поставки. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 Цивільного кодексу України та ст. ст. 179, 180, 265 Господарського кодексу України та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України) і відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України та є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд апеляційної інстанції дослідивши наявні матеріали справи дійшов висновку, що в матеріалах справи містяться видаткові накладні № 103 від 10.12.2018 на суму 40 151,88 грн., (а.с. 25 т.1) № 104 від 10.12.2018 на суму 94 957,38 грн. (а.с. 26 т.1) та № 112 від 21.12.2018 на суму 33 221,22 грн. (а.с. 27 т.1), що засвідчують факт поставки товару відповідачем та при цьому, вбачається, що поставка товару відповідачем відбулась із порушенням терміну, що визначений в. 5.1. Договору (до 30.11.2018), що є підставою для застосування до відповідача штрафної санкції, обумовленої Договором.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1).

При цьому, частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За змістом, п. 7.2 Договору, за порушення строку поставки Товару Замовнику, постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 1% вартості договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів постачальнику додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Пунктом 1.3 договору визначено, що ціна товару обумовлюється у додатку "Специфікація", який додається до договору і є його невід`ємною частиною.

Пунктом 3.3 договору сторони узгодили, що сума договору складає 168 330,48 грн., а пунктом 3.5 Договору сторони узгодили, що сума договору, зазначена у пункті 3.3 не є остаточною і може коригуватися в сторону зменшення в залежності від кількості товару, заявленого та отриманого замовником.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, сторони у пункті 3.3 Договору узгодили суму Договору (168 330,48 грн.), а також узгодили можливість її зменшення в залежності від кількості товару, заявленого та отриманого замовником.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що згідно видаткових накладних № 103 від 10.12.2018 на суму 40 151,88 грн., № 104 від 10.12.2018 на суму 94 957,38 грн. та № 112 від 21.12.2018 на суму 33 221,22 грн. (а.с. 25-27 т.1), сторонами посвідчено факт поставки товару загалом на суму 168 330,48 грн., тобто на суму договору, узгоджену у пункті 3.3 договору, що є і ціною товару, узгодженою також у Специфікації згідно з п. 1.3 Договору, що складає вартість продукції, виходячи з якої передбачено нарахування штрафних санкцій згідно з п. 7.2 Договору.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що позивачем правомірно нараховано на підставі зазначеного п. 7.2. договору до стягнення з відповідача у зв`язку із простроченням відповідачем термінів поставки товару пеню на загальну суму 31 982,70 грн. за період прострочення з 03.12.2018 по 21.12.2018 (19 днів прострочення), виходячи з загальної суми договору (вартості товару) у розмірі 168 330,48 грн., визначеної у п. 3.3 Договору, і яка не коригувалась сторонами у визначеному Договором (п. 3.5) та законом (ст. 651, ст. 654 Цивільного кодексу України) порядку, та з застосуванням ставки, обумовленої п. 7.2 Договору (1% вартості договору), що узгоджується з приписами ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України щодо можливості визначення розміру пені у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем невірно обраховано пеню, а саме не враховано періодичності поставки товару, що були здійснена 10.12.2018 (за видатковими накладними № 103 від 10.12.2018 на суму 40 151,88 грн. та № 104 від 10.12.2018 на суму 94 957,38 грн.) та 21.12.2018 (за видатковою накладною № 112 від 21.12.2018 на суму 33 221,22 грн.), тобто розрахунок проведено без врахування різних дат поставок товару - судом апеляційної інстанції визнаються помилковими та такими, що зроблені без з`ясування усіх обставин справи та умов укладеного Договору (зокрема, п. 7.2), а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України, ч 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Також, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач у відзиві на позов, поданому до суду першої інстанції, наголошував на тому, що для підтвердження наведених ним обставин щодо обставин поставки товару за договором, необхідно допитати в якості свідка ОСОБА_1 , проте, вказані доводи відповідача відхиляється з огляду на приписи ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, оскільки під час розгляду даної справи в контексті спірних правовідносин сторін обставини справи (зокрема, і виконання зобов`язань за Договором та їх документальне відображення) підлягають встановленню на підставі наявних документів, які надані учасниками спору.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені загалом у розмірі 31 982,70 грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Приписами ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Доводи відповідача про те, що вина відповідача у порушенні строку поставки товару відсутня і підстави для застосування штрафних санкцій також відсутні, оскільки зі сторони відповідача вжито усіх належних заходів для виконання зобов`язання з поставки товару - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки відповідачем всупереч приписів ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не доведено належними засобами доказування відсутність вини невиконанні взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару по Договору, як не доведено і обставин неможливості виконання зобов`язань внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. При цьому колегія судів зазначає на те, що надані відповідачем товарно транспортні накладні (а.с 7 том 2) та видаткові накладні (а.с. 6, 9 том 2) не можуть бути належним та допустимим доказом неможливості своєчасного виконання зобов`язань за договором поставки, оскільки підписані в односторонньому порядку, а акт про неможливість прийняття товару або відмову в його прийнятті між сторонами не складався.

Також, доводи відповідача про те, що судом першої інстанції невірно здійснено розрахунок пені, зокрема не враховано встановлене обмеження у розмірі подвійної облікової ставки нарахування пені, визначене ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки наведені приписи закону стосовно застосування розміру пені з урахуванням обмеження у розмірі подвійної облікової ставки застосовується за прострочення грошових зобов`язань, а відповідачем у даному спорі прострочено виконання саме негрошового зобов`язання з поставки товару.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції провівши судове засідання 06.12.2019 року, перейшовши до розгляду спору по суті без участі представника відповідача, порушив право відповідача на захист та унеможливив подання пояснень по суті спору - судом апеляційної інстанції також відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ухвалою господарського суду міста Києва від 14.08.2019 року (а.с. 3 том 1) відповідача належним чином було повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки у справі № 910/10804/19 ціна спору не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа є не складною та малозначною з огляду на наявні в ній матеріали, а також встановлено строк для подачі заперечень на позов - протягом 15 днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження. Крім того, в зазначеній ухвалі судом першої інстанції повідомлено відповідача про те, що у разі не подання ним в строк до 13.09.2019 року обґрунтованих заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Отже, відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах, обумовлених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегією суддів, розглянуто клопотання відповідача про витребування оригіналів доказів, в якому відповідач з посиланням на ст. 81 Господарського процесуального кодексу України просив витребувати у позивача для огляду відомості щодо того, які громадяни та транспортні засоби 30.11.2018 року заходили/заїжджали на територію позивача за адресою: 19 км Житомирського шосе, 3, і за наслідками його розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши наявні матеріали справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що по-перше, відповідачем не наведено причин, які б свідчили про те, що він був позбавлений можливості подати відповідні докази суду першої інстанції до ухвалення оскаржуваного рішення.

В свою чергу, обґрунтовуючи необхідність витребування від позивача доказів щодо того, які громадяни та транспортні засоби 30.11.2018 року заходили/заїжджали на територію позивача за адресою: 19 км Житомирського шосе, 3, відповідач вказував на те, що відповідні відомості нададуть можливість підтвердити виконання ним обов`язку з поставки продукції в строк, обумовлений договором.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що між сторонами укладено відповідний договір, який встановив для сторін в силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України права та обов`язки, зокрема і для відповідача щодо поставки товару у визначений строк, і належним доказом обставини щодо поставки продукції в контексті спірних правовідносин сторін є наявні в матеріалах справи видаткові накладні з належним посвідченням обома сторонами факту вчинення господарської операції з приймання - передачі товару на визначену суму, що узгоджується як з умовами укладеного Договору, так і приписами ст.ст. 691, 692, 712 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів враховує, що факт заїзду або не заїзду представниками відповідача на територію СЗРУ 30.11.2018 року не впливає на встановлені судом апеляційної інстанції обставини виконання сторонами спору своїх зобов`язань по договору, зокрема, в частині виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, оскільки датою поставки товару є дата отримання замовником товару в повному обсязі від постачальника згідно видаткових накладних, підписаних сторонами, і поставка у повному обсязі відбулась саме 21.12.2018, що відповідає та узгоджено умовами договору (п. 5.5, п. 5.6), так і приписами ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, рішення суду першої інстанції ухвалено при не з`ясуванні обставин, що мають значення для справи (щодо можливості та узгодженості умовами договору поставки визначення розміру пені у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання), за недоведеності обставин, що мають значення для справи, як суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" в частині оскарження рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 - задоволенню не підлягає з підстав, наведених у даній постанові.

Також, розглянувши апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки України на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

За приписами ст. 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як свідчать матеріали справи, справу № 910/10804/19 було розглянуто судом першої інстанції правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи, а докази надання професійної правничої допомоги відповідачем долучено до справи разом із відзивом на позовну заяву.

На підтвердження понесених відповідачем судових витрат у матеріалах справи наявні наступні докази:

- копія ордеру про надання правової допомоги серії КС № 578531 від 02.09.2019;

- копія Договору про надання правової допомоги № 02-09/19 від 02.09.2019;

- копія платіжного доручення № 694 від 04.09.2019.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, дійшов висновку про обґрунтованість вимог відповідача в частині присудження стягнення з позивача 3 900,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та їх належне документальне підтвердження.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що не відповідають встановленим обставинам справи, а оскаржуване додаткове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, зокрема п. 1 ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягали задоволенню у повному обсязі, а отже, понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 900,00 грн. не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції необґрунтовано присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3 900,00 грн., у зв`язку з чим апеляційна скарга Служби зовнішньої розвідки України на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року у справі № 910/10804/19 - підлягає задоволенню, додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року у справі № 910/10804/19 підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового додаткового рішення, яким у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" про відшкодування за рахунок Служби зовнішньої розвідки України витрат на правничу допомогу в розмірі 3 900,00 грн. слід відмовити.

Щодо розподілу сум судового збору за подачу позову та апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що:

- за подачу Службою зовнішньої розвідки України позову та апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 у справі № 910/10804/19 - судовий збір покладається на товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій";

- за подачу товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 у справі № 910/10804/19 - судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки України на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року у справі №910/10804/19 задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року у справі №910/10804/19 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов Служби зовнішньої розвідки України до товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" - задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" (01013, м. Київ, вул. Дорога Набережно-Печерська, 2; ідентифікаційний ) на користь Служби зовнішньої розвідки України (04107, м. Київ, вул. Нагірна, 24/1; ідентифікаційний ) пеню в розмірі 31 982 грн. (тридцять одну тисячу дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 70 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" (01013, м. Київ, вул. Дорога Набережно-Печерська, 2; ідентифікаційний ) на користь Служби зовнішньої розвідки України (04107, м. Київ, вул. Нагірна, 24/1; ідентифікаційний ) витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп.

Доручити місцевому господарському суду видати накази.

4. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року у справі № 910/10804/19 залишити без задоволення.

5. Апеляційну скаргу Служби зовнішньої розвідки України на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року у справі №910/10804/19 задовольнити.

6. Додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2019 року у справі №910/10804/19 скасувати.

Прийняти нове додаткове рішення, яким у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" про відшкодування за рахунок Служби зовнішньої розвідки України витрат на правничу допомогу в розмірі 3 900,00 грн. - відмовити.

7. Судовий збір за подачу товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2019 року у справі №910/10804/19 залишити за товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій".

8. Матеріали справи №910/10804/19 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги у випадках, в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 18.05.2020 року

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді О.І. Поляк

Є.Ю. Пономаренко