УХВАЛА

12 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 911/604/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Сухового В.Г.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Житлово-будівельного кооперативу "Діамант" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 (головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.) та рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2019 (суддя Ярема В.А.) у справі № 911/604/19

за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Діамант"

до 1) Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Діамант Плюс", 2) Товариства з обмеженою відповідальність "Будстандартінжиніринг"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

17.04.2020 Житлово-будівельний кооператив "Діамант" надіслав безпосередньо на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 та рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2019 у справі №911/604/19.

08.02.2020 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460 - ІХ, яким внесено зміни до законодавчих актів України.

Оскільки скаржником подано касаційну скаргу після набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 №460-IX, то подана касаційна скарга розглядається в порядку, що діє після набрання чинності цим Законом.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без руху з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Приписами частини 3 статті 311 ГПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено, серед іншого, підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційний господарський суд звертає увагу скаржника, що в разі оскарження судового рішення суду на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник має зазначити про відсутність такого висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; та/або зазначити підставу касаційного оскарження з урахуванням частини першої, третьої статті 310 ГПК України.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень, наведений в частині другій статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів ГПК України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Таким чином процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

З урахуванням змін до ГПК України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

У доводах даної касаційної скарги зазначено про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Також, визначено три підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених статтею 287 ГПК України:

1) п. 1 ч. 2. ст. 287 ГПК України;

2) п. 2 ч. 2. ст. 287 ГПК України;

3) п. 3 ч. 2. ст. 287 ГПК України.

Однак, касаційна скарга має недоліки в частині визначених у скарзі підстав за п. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Зокрема, в частині підстав касаційного оскарження за п.1 ч. 2 ст. 287 ГПК України в сукупності із приписами п.5 ч. 2 ст. 290 ГПК України, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, скаржник вказав, що судова практика чітко відносить майнове право до майна, а відтак до об`єктів цивільних відносин, зауважуючи, що апеляційний суд повинен був застосувати один з правових висновків Верховного Суду, відповідно до яких майнові права є майном, навівши перелік постанов Верховного Суду, у яких висловлена така позиція.

Однак, зазначаючи, що апеляційний суд не застосував правові висновки Верховного Суду щодо застосування статей 190, 316, 317 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, скаржник не зазначає конкретно, який саме висновок застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах сформульовано у постанові Верховного Суду та у якій саме, що свідчить про недотримання заявником касаційної скарги вимог п. 5 ч. 2 ст. 290 ГПК України.

В частині підстав касаційного оскарження за п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України в сукупності з п. 5 ч. 2 ст. 290 ГПК України, у скарзі не зазначено вмотивованого обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у справі №910/5137/19 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, як того вимагають положення п. 5 ч. 2 ст. 290 ГПК України.

Крім того, посилаючись на необхідність такого відступлення в частині застосування статті 241 Цивільного кодексу України, скаржник вказав, що у справах №910/5137/19 та №911/604/19 різні спірні правовідносини та докази, якими вони підтверджуються. Натомість, Верховний Суд, розглядаючи дану справу в порядку касаційного провадження, повинен сформувати правовий висновок з питань застосування ст. 241 ЦК України в розрізі належності та допустимості доказів, які підтверджують вчинення дій по схваленню правочину.

Слід зазначити, що у розумінні вимог п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України скаржник має вмотивовано обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права саме у подібних правовідносинах. Зазначаючи у даному випадку про те, що правовідносини у даній справі та у справі №910/5137/19 не є подібними, скаржник висловлює суперечливу позицію, яка не узгоджується з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України та зводиться до незгоди із застосуванням судом апеляційної інстанції норми права, виходячи із обставин даної справи.

З урахуванням вищевикладеного, слід дійти висноку, що касаційна скарга оформлена з порушенням вимог статті 290 ГПК України, оскільки не містить чіткого визначення підстав, на яких подається касаційна скарга, та чіткого обґрунтування, у чому конкретно полягало неправильне застосування норм матеріального та/або порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій.

Отже, перевіркою щодо форми та змісту касаційної скарги на відповідність вимогам статті 290 ГПК України, Верховним Судом встановлено, що касаційна скарга не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, оскільки, у порушення цього пункту, у ній належним чином не зазначено підстави касаційного оскарження в частині п. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Згідно із частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Підсумовуючи вище викладене, суд касаційної інстанції зазначає, що скаржнику для усунення недоліків касаційної скарги необхідно протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду письмові уточнення до касаційної скарги, де необхідно належним чином зазначити підстави касаційного оскарження судових рішень в частині їх визначення за п. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України з урахуванням наведених вище недоліків.

Матеріали з усунення недоліків слід подати в Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у встановлений цією ухвалою строк, а також надати суду докази надіслання копії цих матеріалів іншим учасникам справи.

Усунувши недоліки, заявнику касаційної скарги необхідно подати суду докази про дату вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху для визначення судом чи було дотримано заявником встановлений у частині другій статті 174 Господарського процесуального кодексу України строк на усунення недоліків касаційної скарги.

Керуючись статтями 174, 234, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Діамант" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 та рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2019 (суддя Ярема В.А.) у справі № 911/604/19 залишити без руху.

2. Надати скаржнику строк до 05 червня 2020 року для усунення недоліків касаційної скарги, але не більше 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали суду.

3. Довести до відома скаржника, що поштову кореспонденцію слід надсилати за адресою Касаційного господарського суду: 01016, м. Київ, вул. О.Копиленка, 6.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Суховий В.Г.