ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/771/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр", м.Запоріжжя
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічна і фінансово промислова компанія ВГІК", м.Харків
про стягнення 13300,69 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

13.03.2020 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічна і фінансово промислова компанія ВГІК" про стягнення 13300,69 грн. за поставлений товар за накладними №ЗП-00007405 від 21.10.2019 року та №ЗП-00007563 від 29.10.2019 року, з яких 13155,72 грн. боргу, 144,97 грн. 3% річних, а також 2102,00 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/771/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

07.04.2020 року відповідач надав до суду відзив (вх.№8667), в якому проти позову заперечував, посилаючись на неотримання претензії як на підставу ненастання 7-денного строку для оплати поставленого товару за приписами ст.530 ЦК України. Разом з відзивом надано платіжне доручення №1535 від 25.03.2020 року про сплату відповідачем позивачу 2593,33 грн. за товар згідно рахунку №54760 від 18.10.2020 року.

Надані документи судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до Договору поставки №10/01/2019 від 10.01.2019 року товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" (далі - Позивач) поставило на адресу ТОВ "Науково-технічна і фінансово промислова компанія ВГІК" (далі - Відповідач) Товар за ціною, у кількості та найменуванні відповідно до видаткових накладних.

Факт отримання продукції Відповідачем підтверджується наступними документами: видатковою накладною № ЗП-00007405 від 21.10.2019 року на суму 16393,80 грн; видатковою накладною № ЗП-00007563 від 29.10.2019 року на суму 10562,40 грн.

Всього за вищенаведеними документами відповідачу позивачем було поставлено Товару на суму 26956,20 грн.

Відповідно до п.3.2. Договору Відповідач повинен був здійснити розрахунок за поставлений Товар протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати постачання Товару. Датою постачання, згідно п.2.3. Договору є дата передачі Товару вказана у видатковій накладній (а.с.7).

Таким чином, Відповідач зобов`язаний був розрахуватися за поставлений по Договору Товар у наступні строки:

- по видатковій накладній № ЗП-00007405 від 21.10.2019 року до 26.10.2019р.;

- по видатковій накладній № ЗП-00007563 від 29.10.2019 року до 03.11.2019р.

Відповідач у строки передбачені укладеним між Сторонами Договором не здійснив оплату поставленого Товару.

У зв`язку з несплатою поставленого Товару Сторони дійшли згоди про часткове його повернення Відповідачем на адресу Позивача, а саме, 28.10.2019 року згідно з накладною повернення №5 Відповідач повернув позивачу частину товару на суму 13800,48 грн. (а.с11), що був раніше поставлений за видатковою накладною №ЗП-00007405.

Отже, Відповідач повернув Позивачеві товару на суму 13800,48 грн., за інший товар не розрахувався.

Таким чином, сума основного боргу Відповідача за поставлений Позивачем То вар, з урахуванням повернення, складає 13155,72 грн.

Відсутність розрахунків з боку відповідача за поставлений товар стала причиною для звернення до суду.

Відповідач у відзиві зазначає, що строк оплати не настав через неотримання ним претензії за приписами ст. 530 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно із положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За своєю правовою природою договір №№10/01/2019 від 10.01.2019 року є договором поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав та поставив відповідачу товар на загальну суму 26956,20 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними (а.с.9-10).

Часткове повернення відповідачем товару на суму 13800,48 грн. підтверджується наявною в матеріалах справи накладною (а.с.11).

Разом з відзивом відповідачем надано до суду платіжне доручення №1535 від 25.03.2020 року про сплату відповідачем позивачу 2593,33 грн. за товар згідно рахунку №54760 від 18.10.2020 року.

Однак, дане платіжне доручення не є належним доказом того, що оплата відбулася саме за спірними накладними та договором, в платіжному дорученні немає посилань ані на договір, ані на накладні.

Доказів того, що товар за спірними накладними та договором був поставлений саме за рахунком №54760 від 18 жовтня, вочевидь 2019 року, а ні 2020 року, зазначеним у платіжному дорученні, до суду не надано.

Рахунок на оплату товару в матеріалах справи відсутній, позивачем оплата товару не підтверджена.

У зв`язку з викладеним, дана оплата не береться судом до уваги.

Таким чином, сума основного боргу Відповідача за поставлений Позивачем То вар складає 13155,72 грн. та підтверджується матеріалами справи.

Щодо посилань відповідача у відзиві на положення ч.2 ст. 530 ЦК України щодо ненастання обов`язку у відповідача по оплаті поставленого товару через відсутність та неотримання ним претензій щодо оплати суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3.2. Договору Відповідач повинен був здійснити розрахунок за поставлений Товар протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати постачання Товару. Датою постачання, згідно п.2.3. Договору є дата передачі Товару вказана у видатковій накладній (а.с.7).

Таким чином, сторони погодили строки оплати товару у договорі, у зв`язку з чим положення ч.2 ст.530 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Отже, відповідач зобов`язаний був розрахуватися за поставлений по Договору Товар у наступні строки:

- по видатковій накладній № ЗП-00007405 від 21.10.2019 року до 26.10.2019р.;

- по видатковій накладній № ЗП-00007563 від 29.10.2019 року до 03.11.2019р.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене твердженнями відповідача є хибними та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, у зв`язку з чим, суд з ними не погоджується.

Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та не розрахувався за поставлений товар у визначений умовами договору строк, доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку, що останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором на суму 13155,72 грн., а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу є правомірними, обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи і тому підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, умови укладеного Договору та порушення виконання зобов`язання відповідачем, позивачем за період з 04.11.2019 року по 10.03.2020 року було нараховано 144,97 грн. 3% річних.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню 3% річних суд зазначає наступне.

Позивачем в описовій частині позову та у розрахунку суми 3% річних помилково зазначено суму боргу 13800,00 грн., та саме від цієї суми позивач невірно нарахував суму 3% річних.

Отже, перевіривши період нарахування 3% річних від вірної суми боргу -13155,72 грн., суд зазначає, що задоволенню підлягають 3% річних в сумі 138,20 грн. В іншій частині слід відмовити, у зв`язку з невірним розрахунком.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, підсумовуючи викладене та враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог, які підтверджуються матеріалами справи, відповідачем належними доказами не спростовані, а відтак, позов підлягає задоволенню частково.

В частині стягнення 6,77 грн. 3% річних суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 80, 86, 129, 238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічна і фінансово промислова компанія ВГІК" (місцезнаходження:: 61001, м.Харків, вул.Плеханівська, б.92-А; ; р/р НОМЕР_1 у АТ "Укрексімбанк", МФО 322313) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" (місцезнаходження: 69063, м.Запоріжжя, вул.Олександрівська,2; ; р/р НОМЕР_2 ПАТ "ПУМБ", МФО 334851) 13155,72 грн. боргу, 138,20 грн. 3% річних, 2100,93 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 6,77 грн. 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "14" травня 2020 р.

Суддя К.В. Аріт