ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2020 р. Справа№ 910/13087/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Демидової А.М.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Гузир І.А.,

представників сторін:

позивача: Панасюк І.В.,

відповідача: Болдін В.Р.,

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 (повний текст складено 31.01.2020)

у справі № 910/13087/19 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецпромсистема"

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про стягнення 504.469,92 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/13087/19 позов задоволено: стягнуто з АТ "Укртрансгаз" на користь ТОВ "Спецпромсистема" 3% річних в розмірі 148.056,79 грн, інфляційні втрати в розмірі 593.211, 50 грн, судовий збір в розмірі 11.827,03 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач своєчасно не виконав договірних зобов`язань, а тому нарахування та стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Не погодившись із прийнятим рішенням, АТ "Укртрансгаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Демидова А.М., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 апеляційну скаргу АТ "Укртрансгаз" залишено без руху, зобов`язано АТ "Укртрансгаз" усунути недоліки апеляційної скарги шляхом подання доказів оплати судового збору за подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

01.04.2020 від АТ "Укртрансгаз" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з доданими до неї доказами сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 поновлено Акціонерному товариству "Укртрансгаз" пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/13087/19, зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/13087/19, розгляд справи призначено на 18.05.2020.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що:

- відповідач 28.05.2019 повністю сплатив позивачу заборгованість, стягнуту рішенням Господарського суду Харківської області від 18.02.2019 у справі №922/3330/18, а тому підстави для додаткового нарахування йому 3% річних та інфляційних втрат відсутні;

- відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі

- заявлений до розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є невірним.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому в межах встановленого п. 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України строку, позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

В судовому засіданні 18.05.2020 представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, між ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії "УМГ "Харківтрансгаз" (замовник) та ТОВ «Спецпромсистема» (підрядник) був укладений договір про закупівлю робіт № від 31.08.2016.

Відповідач змінив найменування з Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на Акціонерне товариство «Укртрансгаз», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 14-30).

Предметом вищевказаного договору є виконання робіт: "Капітальний ремонт автоматичної пожежної сигналізації приміщень Пролетарського виробничого управління підземного зберігання газу (будівельні роботи).

Як зазначає позивач, у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати товару позивач звернувся до суду.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.02.2019 у справі №922/3330/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2019, позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з АТ "Укртрансгаз" в особі філії "УМГ "Харківтрансгаз" на користь ТОВ «Спецпромсистема» суму основного боргу у розмірі 10.352.630,02 грн, 3% річних у розмірі 326.386,51 грн, інфляційні втрати у розмірі 953.453,68 грн та судовий збір у розмірі 174.487,05 грн.

Відповідач 28.05.2019 повністю виконав рішення суду від 18.02.2019 у справі №922/3330/18, що підтверджується платіжними дорученнями №3098 від 20.05.2019, №3101 від 28.05.2019, №3094 від 28.05.2019, №3100 від 28.05.2019.

Позивач вважає, що з моменту пред`явлення позову (з 05.12.2018) до моменту сплати за рішенням Господарського суду Харківської області від 18.02.2019 у справі №922/3330/18 (до 27.05.2019) має місце прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахування якого передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог із підстав їх необґрунтованості та безпідставності.

Колегія суддів відзначає, що приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання. що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Як зазначено у п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання в період розгляду справи у судових інстанціях, а саме з моменту пред`явлення позову до моменту повної сплати боргу вже після винесення рішення судом апеляційної інстанції, у кредитора виникає право на нарахування, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення.

Тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен день з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, не потребує повторному доведенню факт прострочення виконання зобов`язання відповідачем за Договором про закупівлю робіт № від 31.08.2016, який був встановлений при розгляді справи №922/3330/18.

При цьому наявність відповідного рішення суду, яким стягнуто з відповідача основну заборгованість за договором, що набрало законної сили, ніяким чином не припиняє зобов`язання відповідача щодо оплати заборгованості та не позбавляє позивача права вимагати сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за весь період прострочення основного зобов`язання.

Як вбачається з розрахунків до позову (т. 1, а. с. 9-12, 89-92), рішенням Господарського суду Харківської області від 18.02.2019 у справі №922/3330/18 задоволено вимогу позивача про стягнення:

- інфляційних втрат за період з вересня 2017 року по жовтень 2018 року у розмірі 953.453,68 грн;

- 3% річних за період з 30.09.2017 по 04.12.2018 у розмірі 326.386,51 грн.

Відтак, позивач має право на нарахування інфляційних втрат за період з листопада 2018 року по січень 2019 року у розмірі 593.211, 50 грн та 3% річних з 05.12.2018 по 27.05.2019 у розмірі 148.056,79 грн.

Колегія суддів також відзначає, що нарахування інфляційних втрат здійснено позивачем відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі низання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також листа Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 «Рекомендації відносно застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Таким чином згідно з уточненим розрахунком позивача, перевіреним колегією суддів, 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання складають 148.056,79 грн, а інфляційні втрати - 593.211,50 грн.

При цьому посилання апелянта на те, що день належного виконання зобов`язання не є днем його прострочення, а тому пеня та три відсотки річних не нараховується в день настання строку оплати поставленого за договору товару, колегія суддів відхиляє, оскільки нарахування 3% річних здійснено станом на 27.05.2019, а отже до дати погашення основної заборгованості, яке було проведено 28.05.2019.

Відтак, місцевий суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 148.056,79 грн та інфляційних втрат у розмірі 593.211,50 грн.

Окремо колегія суддів відхиляє посилання апелянта на скрутний фінансовий стан, оскільки згідно зі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що не порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином вищезазначені норми права прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/13087/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/13087/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/13087/19.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13087/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складний 21.05.2020.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді А.М. Демидова

В.А. Корсак