ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Справа № 903/927/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" на рішення Господарського суду Волинської області від 04.02.2020 р. у справі № 903/927/19 (суддя Гарбар І.О., повний текст рішення складено 05.02.2020 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фурніро"

до дочірнього підприємства "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС"

про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди

за участю представників сторін:

позивача - Замлинський С.С.;

відповідача - Тростянчук Т.В.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фурніро" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до дочірнього підприємства "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" про:

- визнання недостовірною, такою, що принижує ділову репутацію, інформацію про ТзОВ "Фурніро" у вигляді фактичних тверджень: "це саме та фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу", що була поширена дочірнім підприємством "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" 07.11.2019 р. у прямому ефірі телепрограми "Новини на часі";

- зобов`язання ДП "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" спростувати недостовірну, що принижує ділову репутацію, інформацію про ТзОВ "Фурніро" шляхом оприлюднення резолютивної частини ухваленого у справі судового рішення у прямому ефірі телепрограми "Новини на часі" ТРК Аверс не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. Резолютивна частина судового рішення має бути зачитана диктором у тій самій передачі і в той самий час ефіру, в якій була поширена недостовірна інформація. Редагування органом масової інформації тексту судового рішення або коментар до нього не допускаються.

- стягнення з відповідача завданої моральної шкоди у розмірі 1,00 грн., а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач завдав шкоди діловій репутації позивача, оприлюднивши у прямому ефірі телепрограми "Новини на часі" інформацію, яка не відповідає дійсності.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.02.2020 р. у справі № 903/927/19 позов задоволено.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поширеної щодо позивача інформації: "це та сама фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу", зокрема, доказів відкриття кримінальних проваджень чи вироки судів стосовно службових осіб позивача (як і стосовно засновника), тому така інформація є недостовірною, що об`єктивно принижує ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню відповідачем.

Окрім того, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 23 ЦК України, а також те, що поширенням відповідачем в прямому ефірі на телебаченні неправдивої інформації про позивача, яка в розумінні положень Кримінального кодексу України, сприймається і розцінюється як причетність позивача до кримінальної діяльності, завдано моральної шкоди позивачу внаслідок приниження ділової репутації через дискредитацію способу ведення його господарської (підприємницької) діяльності, підрив довіри до діяльності підприємства, зниження престижу серед кола споживачів товарів та послуг, у зв`язку з чим, об`єктивно, знижується вартість його нематеріальних активів, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1,00 грн. також підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, дочірнє підприємство "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Скаржник вважає рішення суду незаконним у зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідністю висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що на підтвердження своєї позиції про те, що ним поширено лише ті факти, які мали підтвердження, надано відповідні докази, зокрема, відеозаписи. У вказаному сюжеті, окрім репліки, яку оскаржує позивач, наводиться інформація про власника фірми "Фурніро", яка стала переможцем в аукціоні з продажу землі. Автор сюжету розповідає про те, що власник цієї фірми володіє ще й низкою інших фірм, які також займаються деревообробною діяльністю, та про те, як журналісти викрили на території деревообробної фірми цього власника сотні дубів без державного маркування, додаючи відеоряд відзнятої деревини.

У апеляційній скарзі скаржник посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі (справа "Де Хаес і Гійселс проти Бельгії") та зазначає, що журналістська свобода забезпечує можливість певною мірою застосовувати перебільшення чи навіть провокацію. Журналістська діяльність покликана доносити до громадськості важливу інформацію, інформацію, яка привертає увагу громадськості є необхідним інструментом громадянського суспільства. Не позбавляє журналіста можливості висловити власну думку щодо перебігу подій.

Апелянт звертає увагу суду, що зважаючи на те, що тема вирубки лісів є важливою та обговорюваною в суспільстві, журналіст має професійний обов'язок повідомляти громадськість про всі відомі йому факти. В сюжеті немає слів про те, що позивач переслідується правоохоронними органами щодо своєї діяльності. Як і немає інформації про те, що позивач винний у вчиненні злочину передбаченого ст. 246 КК України і йому загрожує кримінальна відповідальність. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем порушено принцип презумпції невинуватості.

Судом першої інстанції не враховано контекст висловлювань, в якому було повідомлено поширену інформацію, не враховано, що з контексту поширеної інформації відповідачем не поширювалась інформація про кримінальну відповідальність юридичної особи. Відповідач не поширював інформацію про те, що позивач переслідується правоохоронними органами та обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 246 КК України, а поширена інформація, щодо немаркованої деревини, яку відзняли журналісти має фактичне підтвердження.

З огляду на наведене, безпідставним є також задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки судом не здобуто доказів того, що поширена інформація завдає шкоди позивачу, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а також, що поширена інформація якимось чином вплинула на його діяльність.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2020 р. відкрито апеляційне провадження у справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фурніро" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено, дослідивши зміст відео-сюжету, що поширена інформація стосується саме позивача, також правильно встановлено факт поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, який не заперечується відповідачем. Інформація, яка поширена відповідачем щодо позивача сприймалася глядачем, як візуально так і на слух в повному контексті сюжету, а саме, пов'язувалася та сприймалася як здійснення саме фірмою, яка перемогла в аукціоні, тобто, саме товариством з обмеженою відповідальністю "Фурніро" (а не іншою фірмою). Поширена відповідачем інформація щодо позивача "це та сама фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти "Аверсу" - є фактичним (не оціночним) твердженням і може бути витлумачена, як причетність позивача до кримінальної діяльності.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що, в даному випадку, інформація, поширена відповідачем про позивача не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущеннями чи критикою позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночним судженням.

Позивач вказує, що судом першої інстанції правильно зазначено, що вищезазначена інформація про позивача, поширена відповідачем, порушує принцип презумпції невинуватості, який закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального кодексу України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Загальної декларації прав людини і є фактично твердженням про причетність позивача до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіюється шкода його правам та інтересам.

Місцевим господарським судом правомірно зроблено висновки про те, що позовні вимоги про спростування інформації підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази в підтвердження достовірності поширеної інформації.

На думку позивача необґрунтованими є твердження апелянта про безпідставність задоволення судом позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації гарантоване ст. 32 Конституції України, та поширенням відповідачем в прямому ефірі на телебаченні неправдивої інформації про позивача, яка в розумінні положень Кримінального кодексу України, сприймається і розцінюється як причетність позивача до кримінальної діяльності, об'єктивно завдано моральної шкоди позивачу внаслідок приниження ділової репутації через дискредитацію способу ведення його господарської (підприємницької) діяльності, підрив довіри до діяльності підприємства, зниження престижу серед кола споживачів товарів та послуг. До того ж, моральну шкоду позивачем оцінено символічною сумою в 1 гривню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2020 р. проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.05.2020 р. об 16:00 год.

В судовому засіданні 13.05.2020 р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

Представник позивача в судовому засіданні 13.05.2020 р. заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 07.11.2019 р. у прямому ефірі телепрограми "Новини на часі" дочірнім підприємством "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" щодо товариства з обмеженою відповідальністю "Фурніро" поширено інформацію, а саме: "це саме та фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу", що підтверджується цифровим носієм - СD-R диском, із відеозаписом (а. с. 35).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію, інформацію про позивача, зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди.

Причиною виникнення судового спору стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання інформації, викладеної відповідачем у прямому ефірі телепрограми "Новини на часі", недостовірною, та спростування такої недостовірної інформації.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Статтею 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

У відповідності до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію" інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

У ч. 1 ст. 5 Закону України "Про інформацію" визначено, що реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно із ч.2 ст. 7 Закону України "Про інформацію", суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Згідно ст. 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтю 30 вказаного Закону встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (частина 1). Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина 2). Суб`єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною (частина 3). Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються законами України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", ;Про телебачення і радіомовлення", Про інформаційні агентства" та іншими (частина 4).

Згідно із ст. 64 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Якщо в телерадіоорганізації відсутні достатні докази того, що поширені нею відомості відповідають дійсності, вона зобов`язана терміново їх спростувати. Спростування повинно бути поширено тією ж телерадіоорганізацією і в такій же програмі чи передачі, що й відомості, які не відповідають дійсності, або в інший час за домовленістю з особою, права якої були порушені. У спростуванні має бути зазначено, які відомості не відповідають дійсності, коли і в якій програмі чи передачі вони були поширені телерадіоорганізацією.

Статтею 59 названого Закону передбачено, що телерадіоорганізація зобов`язана, зокрема,: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію.

За змістом ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутись до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливим у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, за змістом статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

З огляду на наведене, позивач має право на недоторканість ділової репутації, а також право на відповідь та на спростування недостовірної інформації.

В аспекті визначеного, суд засвідчує, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частиною 2 ст. 34 ГК України передбачено, що дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як встановлено апеляційним судом, 07.11.2019 р. у прямому ефірі телепрограми "Новини на часі" відповідачем щодо позивача поширено інформацію, а саме: "це саме та фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу". При цьому, дослідивши зміст відео-сюжету, судом встановлено, що поширена інформація стосується саме позивача в даній справі, тобто ТОВ "Фурніро".

Таким чином, є встановленим факт поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, та той факт, що поширена інформація стосується саме позивача в даній справі.

В ході судового розгляду наведені обставини знайшли своє підтвердження в поясненнях та доводах сторін, а, відтак, не потребують додаткового доказування в силу приписів ст. 75 ГПК України, як обставини, які визнаються сторонами з огляду на те, що суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

На підставі досліджених під час розгляду справи доказів судом встановлено, що інформація з відео-сюжету, є негативною та недостовірною з огляду на наступне.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

В свою чергу, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

При дослідженні відео-сюжету судом встановлено наявність в її змісті наступної фрази: "це саме та фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу".

Аналізуючи наведене твердження у комплексі з конституційним принципом презумпції невинуватості, очевидним є те, що відсутні жодні правові підстави стверджувати, про те що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому процесуальному статусі, має відношення до вчинення правопорушення (злочину), який розслідується. Очевидно, що права та законні інтереси такої особи не можуть піддаватися будь-яким обмеженням у зв`язку з кримінальним провадженням, до якого вона не має відношення.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу презумпції невинуватості до суб`єктів, які його порушують, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа "Аллене Де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995року, п. 33, п.38, п.41).

Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування у кримінальній справі, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа "Аллене Де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont, v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38).

Тому при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (справа "Дактарас проти Литви" (Dactaras v. Lithuania) від 24 листопада 2000 року, п. п. 41, 43).

В даному випадку, у позивача немає будь-якого процесуального статусу, передбаченого чинним законодавством України, яке б дозволяло розглядати його як сторону кримінального провадження чи іншого учасника кримінального провадження.

Водночас, суд засвідчує, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Апеляційний господарський суд вказує, що суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Статтею 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Однак, в даному випадку, інформація, поширена відповідачем про позивача не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночним судженням.

З огляду на зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача: "це саме та фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу" в її системному зв`язку з фактичними обставинами справи, позивачем доведено факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, яка принижує його ділову репутацію, і викладене не є оціночним судженням (вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду при розгляді справ у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 10.04.2019 р. у справі № 398/4136/15-ц (провадження № 61-3 8478св 18).

Верховним Судом при застосуванні правових норм при розгляді справ у подібних правовідносинах сформовано правову позицію про те, що за відсутності вироку суду стосовно позивача поширення інформації, яка містить фактичні твердження про вчинення позивачем протиправних дій, які мають ознаки злочинів, передбачених КК України порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача. Поширена інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами (постанова Верховного Суду від 08.05.2019 р. у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19).

У цьому контексті потрібно враховувати позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між цими поняттями. Як зауважив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Нова Газета і Бородянський проти Росії" від 28 березня 2013 року, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено (пункт 39).

У пункті 75 рішення у справі "Фельдек проти Словаччини" від 12.07.2001 Європейський суд з прав людини також зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Таким чином, оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачем та які не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню.

З огляду на це, вищезазначена інформація про позивача, поширена відповідачем, порушує принцип презумпції невинуватості, який закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального кодексу України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Загальної декларації прав людини і є фактично твердженням про причетність позивача до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіюється шкода його правам та інтересам.

При цьому, суд засвідчує, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про спростування інформації підлягають до задоволення, оскільки в матеріалах відсутні будь-які докази в підтвердження достовірності поширеної в публікації інформації (дана правова позиція викладене в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.11.2018 у справі № 910/17819/17).

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду враховує, що виходячи з вимог наведених вище норм права відповідач перед поширенням інформації повинен її перевірити і пересвідчись, що вона відповідає дійсності, а відтак і в суді надати докази належного виконання своїх обов`язків щодо опублікування і поширення саме достовірної інформації, тому посилання відповідача на те, що позивач повинен довести недостовірність поширеної відповідачем інформації, безпідставні.

Таким чином, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Так, відповідач заперечує проти даного позову, посилаючись на те, що у вказаному сюжеті, окрім іншого, наводиться інформація про власника фірми "Фурніро", яка стала переможцем в аукціоні з продажу землі", "власник цієї фірми володіє ще й низкою інших фірм, які також займаються деревообробної діяльністю", "журналісти викрили на території деревообробної фірми цього власника сотні дубів ніби то без державного маркування".

Однак, такі доводи скаржника, на переконання суду, не заслуговують на увагу з огляду на факти, встановлені судом за результатом розгляду справи та вимоги правових норм, наведених вище. Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що інформація, яка поширена відповідачем сприймалася глядачем як візуально так і на слух в повному контексті сюжету, а саме, пов`язується та сприймається як здійснення саме фірмою, яка перемогла в аукціоні, тобто, саме позивачем (а не іншою фірмою) "незаконної порубки або незаконного перевезення, зберігання, збут лісу" (ст. 246 КК України), тобто поширена відповідачем інформація щодо позивача є фактичним (не оціночним) твердженням і може бути витлумачена, як причетність позивача до кримінальної діяльності.

Посилання скаржника на засновника ТзОВ "Фурніро" та інші фірми, є безпідставним, з огляду на конституційний імператив про індивідуальність юридичної відповідальності (ч.2 ст.61 Конституції України), про відсутність звинувачень на підставі припущень (ст.62 Конституції України), а також законодавчо закріплений принцип, що учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (ст.96 ЦК України).

Додані відповідачем до матеріалів справи копії документів (витяг з ЄДРЮО ФОП щодо ТОВ "Фурніро", витяг з ЄДРЮО ФОП щодо ТОВ "Цунамі"", як і вибіркові "Відео витяги" із сюжету під назвою: "У Рожищенському районі за зачиненими дверима тишком "сплавили" майже 50 гектарів землі" "На рожищенській пилорамі, де лежить сотні немаркованих дубів, напали на журналістів") - не доводять правдивості поширеної про позивача інформації: "це та сама фірма, яку підозрюють у незаконній вирубці та вивезенні лісу, чию незаконну діяльність викрили журналісти Аверсу".

З огляду на те, що відповідачем не зазначено і не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поширеної щодо позивача інформації (доказів відкриття кримінальних проваджень чи вироки судів стосовно службових осіб позивача (як і стосовно засновника), тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що така інформація є недостовірною, що об`єктивно, принижує ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню відповідачем.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди у розмірі 1,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що поширення відповідачем в прямому ефірі на телебаченні неправдивої інформації про позивача, яка в розумінні положень Кримінального кодексу України, сприймається і розцінюється як причетність позивача до кримінальної діяльності, завдає моральної шкоди позивачу внаслідок приниження ділової репутації через дискредитацію способу ведення його господарської (підприємницької) діяльності, підриває довіру до діяльності підприємства, знижує престиж серед кола споживачів товарів та послуг, у зв`язку з чим, об`єктивно, знижується вартість його нематеріальних активів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1,00 грн. підлягає до задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 04.02.2020 р. у справі №903/927/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" - без задоволення.

Судові витрати покладаються на відповідача згідно ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства "Телерадіокомпанія "АВЕРС" відкритого акціонерного товариства "Корпорація "АВЕРС" на рішення Господарського суду Волинської області від 04.02.2020 р. у справі № 903/927/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено 18 травня 2020р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.