ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2020 р. Справа№ 903/825/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Терлецький О.М.,

від відповідача 1 - не з`явились,

від відповідача 2 - не з`явились,

від третьої особи - не з`явились,

від третьої особи 1 - не з`явились,

від третьої особи 2 - не з`явились,

від третьої особи 3 - не з`явились,

від третьої особи 4 - Сєтов М.О.,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 (повний текст рішення складено 27.03.2020)

у справі №903/825/19 (суддя Данилова М.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс"

до:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Проінвестком";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарум"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

1. ОСОБА_1 ;

2. ОСОБА_2 ;

3. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дебольської Вікторії Володимирівни;

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету"

про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проінвестком" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Зарум" про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що договір іпотеки, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Проінвестком" (іпотекодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зарум" (іпотекодержатель), посвідчений 02.06.2016 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі правочинів за номером 166, щодо передачі в іпотеку об`єкта нерухомості-нежитлового приміщення площею 2542,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01, вчинений, зокрема, без необхідного обсягу цивільної дієздатності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Проінвестком" та без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 28.10.2019 року справу №903/825/19 було передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

08.01.2020 року через відділ діловодства суду першої інстанції від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, а саме, викласти позовні вимоги наступним чином: скасувати запис про іпотеку № 14779665, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 12:56:08 та запис про обтяження № 14781364, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 13:44:17, здійснені відносно об`єкта нерухомого майна - реєстраційний номер 01 щодо нежитлового приміщення площею 2542,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1

Заява про зміну предмета позову обґрунтована тим, що згідно інформаційної довідки №175828182 від 31.07.2019 року прослідковується факт внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку №14779665 дата, час державної реєстрації 02.06.2016 року 12:56:08 та запису про обтяження №14781364 дата, час державної реєстрації 02.06.2016 13:44:17, підставою чого став оскаржуваний договір, який по факту не посвідчувався нотаріусом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2020 року задоволено заяву позивача про зміну предмета позову, викладно позовні вимоги наступним чином:

- скасувати запис про іпотеку № 14779665, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 12:56:08 та запис про обтяження № 14781364, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 13:44:17, здійснені відносно об`єкта нерухомого майна - реєстраційний номер 01 щодо нежитлового приміщення площею 2542,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги щодо виключення запису про іпотеку № 14779665, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 12:56:08 та запису про обтяження № 14781364, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 13:44:17, здійснених відносно об`єкта нерухомого майна - реєстраційний номер 01 щодо нежитлового приміщення площею 2542,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки нотаріус зазначила, що вказане нерухоме майно має обтяження внаслідок посвідчення договору між іншими сторонами, а тому позивач повинен визнати недійсним договір позики №31/05-16 від 31.05.2016 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та Договір іпотеки, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною 02.06.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №166 між ОСОБА_1 та ТОВ "Проінвестком", якщо вважає, що його права порушені.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 року у справі №903/825/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ТОВ «ПРОІНВЕСТКОМ» в силу рішення суду від 01.102018 року у справі №903/439/18 та ч. 1. ст. 236 Цивільного кодексу України не є власником нерухомого майна з 24.05.2016 року, а ТОВ «ЗАРУМ» не є стороною будь-яких правочинів. З огляду на вказане, на думку позивача оскаржувані записи про іпотеку та обтяження не можуть існувати в юридичній природі. Скаржник також зазначає, що зважаючи на факт встановлення фіктивності договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року нежитлового приміщення, загальною площею 2 542, 7 кв.м., реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, подальший правочин, а саме договір іпотеки, реєстрація іпотеки та обтяжень, слід вважати таким, що вчинені без необхідного обсягу цивільної дієздатності у ТОВ «ПРОІНВЕСТКОМ», а також без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. На думку скаржника права та законні інтереси ТОВ «Освіта-Плюс» є порушеними зважаючи на той факт, що вказаний об`єкт нерухомого майна досі перебуває в обтяженні.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 року, розгляд справи призначено на 20.05.2020 року в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 року залучено Перший відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) до участі у справі у якості правонаступника Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

19.05.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" надійшли письмові пояснення в яких останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, при цьому зазначивши, що даний спір не підвідомчий господарським судам, а повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства у зв`язку з суб`єктним складом.

В судове засідання 20.05.2020 року з`явились представники позивач та третьої особи 4. Представники відповідача 1, відповідача 2, третьої особи, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3 в судове засідання не з`явились, заяв та клопотань не подавали.

Представник позивача вважав, що справу можливо розглядати без представників відповідача 1, відповідача 2, третьої особи, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3 оскільки останні взагалі не з`являються в судові засідання. Представник третьої особи 4 поклався на розсуд суду щодо розгляду справи без представників відповідача 1, відповідача 2, третьої особи, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вирішила розглядати справу в даному судовому засіданні без представників відповідача 1, відповідача 2, третьої особи, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3 оскільки явка сторін ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 року визнана не обов`язковою та відсутність представників відповідача 1, відповідача 2, третьої особи, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3 не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні 20.05.2020 року надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник третьої особи 4 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Волинської області від 16 листопада 2015 року в справі №903/914/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" про стягнення 1 799 045 грн. 42 коп., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 березня 2016 року, було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" 968 326 грн. Рішення суду набрало законної сили 22 березня 2016 року.

На підставі наказу Господарського суду Волинської області від 4 квітня 2016 року №903/914/15-1 головним державним виконавцем Першого відділу ДВС Луцького МУЮ Радчук Л.О. 8 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50739235 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" 968 326 грн., 19 366,52 грн. витрат по сплаті судового збору (а всього 987 692, 52 грн), згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" було зобов`язано добровільно в семиденний термін з моменту винесення вказаної постанови виконати вказаний наказ.

23 травня 2016 року державним виконавцем Першого відділу ДВС Луцького МУЮ Радчук Л.О. було винесено постанову про арешт коштів та майна боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та оголошення заборони на відчуження майна.

23 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі рішення суду від 3 серпня 2012 року в справі 5004/725/12, було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" право власності на нежитлове приміщення, площею 2542,7 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1

24 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Проінвестком" було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та акт прийому-передачі приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська обл., АДРЕСА_1

Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 131.

Окрім того, 2 червня 2016 року об`єкт нерухомості нежитлове приміщення площею 2542,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 01, переданий в іпотеку іпотекодержателю Товариству з обмеженою відповідальністю "Зарум" за зобов`язаннями, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно договору позики № 31/05-16 від 31 травня 2016 року. Договір іпотеки посвідчений 2 червня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №166.

01.10.2018 року рішенням господарського суду Волинської області у справі №903/439/18, залишеним в силі постановою від 08.01.2019 року Північно-західного апеляційного господарського суду та постановою від 27.03.2019 року Верховного суду, позов ТОВ "Освіта Плюс" задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24.05.2016 року нежитлового приміщення, загальною площею 2542,7 кв.м., реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково- технічного університету" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промінвестком", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №131.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже колегія суддів звертає увагу, що встановлені у справі № 903/439/18 обставини не потребують додаткового встановлення.

Як зазначає позивач 02.06.2016 року об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення площею 2542,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 01, переданий ТОВ "Проінвестком" в іпотеку іпотекодержателю - ТОВ "ЗАРУМ" за зобов`язаннями, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно Договору позики №31/05-16 від 31.05.2016. Договір іпотеки посвідчений 02.06.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №166. ОСОБА_2 є боржником ОСОБА_1 згідно договору позики №31/05-16 від 31.05.2016 р. на суму 100 000 000,00 грн.

На підставі договору іпотеки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна внесено записи: про державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку: 14779665, дата та час державної реєстрації: 02.06.2016 12:56:08 про державну реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження: 14781364, дата та час державної реєстрації: 02.06.2016 13:44:17 Зазначені відомості підтверджуються інформаційною довідкою № 133292937 дата та час формування довідки: 06.08.2018 10:43:13

В матеріалах справи наявний лист №32/01-16 від 19.12.2019 року відповідно до якого Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дебольська Вікторія Володимирівна зазначає, що Договір іпотеки між ТОВ "Проінвестком" та ТОВ "Зарум" нею не посвідчувався. (т.1, а.с. 182).

Також в матеріалах справи є лист №04/01-16 від 20.02.2020 року відповідно до якого Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дебольська Вікторія Володимирівна зазначає, що 02.06.2016 року нею було внесено запис про іпотеку стосовно об`єкта нерухомості - нежитлового приміщення площею 2542,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про іпотеку 02.06.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно об`єкта нерухомості нежитлового приміщення площею 2542,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, на підставі Договору іпотеки укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Проінвестком" посвідченого нею 02.06.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №166. (т.2, а.с. 38).

У зв`язку із неможливістю виконати рішення суду в рамках виконавчого провадження №50739235 у справі №903/914/15 за позовом ТОВ "Освіта Плюс" до ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково - технічного університету" про стягнення з останнього 987 692, 52 грн., ТОВ "Освіта Плюс" звернулось із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року нежитлового приміщення, загальною площею 2542,7 кв.м., реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, АДРЕСА_1 який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та товариством з обмеженою відповідальністю "Проінвестком", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №131.

В подальшому позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову та просив скасувати запис про іпотеку № 14779665, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 12:56:08 та запис про обтяження № 14781364, дата і час державної реєстрації 02.06.2016 року об 13:44:17, здійснені відносно об`єкта нерухомого майна - реєстраційний номер 01 щодо нежитлового приміщення площею 2542,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, в даному випадку не погодившись із такими рішеннями державного реєстратора, вважаючи їх вчиненими всупереч вимогам чинного законодавства й такими, що порушують право позивача на виконання судового рішення за рахунок нерухомого майна, що є предметом обтяження відповідної реєстраційної дії, позивач оскаржив їх до суду.

Оскільки ч. 2, ст. 278 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне перш за все розглянути правомірність висновків суду першої інстанції щодо підсудності даного спору господарським судам.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права на предмет іпотеки, яке підлягає державній реєстрації, тобто цей спір є спором про право цивільне та має приватноправовий характер. Оскарження рішень про державну реєстрацію обтяження безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею (цією особою) права на це майно. Отже, такий спір має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Участь нотаріуса як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру. Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 815/1915/18 (провадження № 11-947апп19).

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський процесуальний кодекс України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 6 та 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений порядок державної реєстрації прав, відповідно до якого державна реєстрація розпочинається із прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви в базі даних заяв. При цьому відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 цього Закону заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Спір у цій справі не може вважатися спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки третя особа 3 (нотаріус), приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію речового права (права власності) на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті рішення про державну реєстрацію права власності стосуються реєстрації права третіх осіб, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та відповідача 1, а не позивача.

Отже, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач уважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Оскарження рішень та дій щодо внесення записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій та рішень державного реєстратора з реєстрації за нею аналогічного права на це ж майно, що свідчить про приватноправовий характер цього спору.

Натомість, суди розглядають у порядку цивільного судочинства вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За матеріалами справи вбачається, що іпотечний договір укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за Договором позики від 31.05.2016 року №31/05-16, відповідно до умов якого ОСОБА_2 є боржником перед ОСОБА_1 на суму 100 000 000, 00 грн.

За правилами цивільного судочинства розглядаються спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 753/12916/15-ц).

Колегія суддів бере до уваги, що зазначені вище фізичні особи є сторонами договору, який став підставою для внесення відповідної реєстраційної дії, що оскаржується позивачем, та не мають статусу підприємців. До юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/1733/18).

Отже, в даному випадку існує спір щодо реєстраційної дії правочину, укладеного для виконання зобов`язання за договором позики, сторонами якого є фізичні особи, які не є підприємцями, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами спору є юридичні особи.

Саме з цих підстав справа у цьому спорі не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до пунктів 6, 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України та має розглядатись за правилами цивільного судочинства згідно зі статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічну правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 у справі № 906/277/18.

Одночасно колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже вирішувала питання щодо предметної юрисдикції у подібних правовідносинах (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а).

У вказаних судових рішеннях Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про скасування дій та рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є приватноправовим і залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства.

Також вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 06.05.2020 року по справі №903/824/19.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.1, ч. 2, ст. 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі « Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладену правову позицію Великої Палати Верховного суду, колегія суддів дійшла висновку, що зважаючи на характер спірних правовідносин, такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

За змістом ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 2, ст. 278 Господарського процесуального кодексу України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Тобто, провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість спору господарському суду.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

З огляду на вказані положення, колегія суддів не досліджує доводи апеляційної скарги у даній справі та не встановлює або не спростовує будь-яких обставин справи.

Враховуючи викладене, зважаючи на характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, розглянувши даний спір по суті, допустив порушення норм процесуального права, оскільки предмет спору у даній справі приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а провадження у даній справі підлягає закриттю.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 року у справі № 903/825/19 та закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 269, 270, п. 4 ч. 1 ст. 275, ст. 278, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 року у справі №903/825/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2020 року у справі № 903/825/19 скасувати.

3. Провадження у справі №903/825/19 закрити.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №903/825/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.05.2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз