СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2020 р. Справа № 922/3940/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Зубченко І.В. , суддя Чернота Л.Ф.

за участю секретаря судового засідання Бірчак К.Є.

за участю представників сторін:

від позивача адвокат Карабак В.А., ордер ЗП № 77295 від 12.07.2019р.

від відповідача не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» на рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року у справі № 922/3940/19 (суддя Добреля Н.С.; повний текст рішення складено 14.02.2020 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка», м. Запоріжжя

до Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод», м. Чугуїв

про стягнення 320261,54 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

29.11.2019 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» 320 261,54 грн., з яких: 268 998,60 грн. основного боргу, 3 913,38 грн. - три проценти річних, 3 779,16 грн. - інфляційні збитки та 43 570,40 грн. пені (а.с. 2-11).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.12.2019 року відкрито провадження у справі № 922/3940/19 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» за правилами загального позовного провадження (а.с. 2-3).

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року по справі № 922/3940/19 в задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» до Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» про стягнення 320 261,54 грн., з яких: 268 998,60 грн. основного боргу, 3 913,38 грн. - три проценти річних, 3 779,16 грн. - інфляційні збитки та 43 570,40 грн. пені - відмовлено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод», м. Чугуїв на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка», м. Запоріжжя 268 998,60 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 3 913,38 грн., 246,41 грн. інфляційних втрат, 43 570,40 грн. пені, 17109,20 грн. витрат на правничу допомогу та 4750,93 грн. судового збору (а.с. 139-146).

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги в частині стягнення оплати за поставлений позивачем товар в розмірі 268 998,60 грн., 3% річних в сумі 3913,38 грн., інфляційних втрат в сумі 246,41 грн. та пені у розмірі 43 570,40 грн. у даній справі є обгрунтованими, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, оскільки у відповідача виник обов`язок оплатити поставлений позивачем товар. Суд першої інстанції також дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення витрат позивача на послуги адвоката в розмірі 17 300 грн. з підстав підтвердження належними фінансовими документами.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Державне підприємство «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи, вважає його незаконним та необгрунтованим, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року по справі № 922/3940/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові (а.с. 168-169).

Так, зокрема, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно обгрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача 268998,60 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 3913,38 грн., 246,41 інфляційних витрат, 43570,40 грн. пені, 17109,20 грн. витрат на правничу допомогу та 4750,93 грн. судового збору суперечать обставинам справи, а саме пункту 8.3 Договору поставки № ПЕ 24/05-19 від 24.05.2019 року. Умовами цього пункту сторони встановили граничний розмір пені «не більше 1% вартості товару не за один день прострочення, а за весь період прострочення зобов`язання».

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги умови пункту 8.4. Договору, положення частини четвертої статті 231, частини другої статті 343 Господарського кодексу України, якими визначено, що загальний розмір пені не може перевищувати 1% від вартості товару. Скаржник зауважує, що у позивача не настало право на позов, оскільки відповідно до пункту 10.1. Договору сторони встановили обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, проте позивачем не надано доказів надсилання претензії позивачу.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2020 року визначено склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Чернота Л.Ф., Зубченко І.В. (а.с. 155).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 року апеляційну скаргу було залишено без руху, з метою усунення недоліків, протягом 10 днів з моменту отримання ухвали, шляхом надання до суду доказів доплати судового збору в розмірі 79,49 грн. (а.с. 156-157).

На адресу Східного апеляційного господарського суду 17.03.2020 року від відповідача надійшов лист про усунення недоліків.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2020 року у справі № 922/3940/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та встановлено строк позивачу до 16.04.2020 року надати суду відзив на апеляційну скаргу (а.с. 177-179).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2020 року у справі № 922/3940/19 справу призначено до розгляду на 13.05.2020 року о 09:15 год (а.с. 207-208).

До Східного апеляційного господарського суду 28.04.2020 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи із застосуванням відеоконференції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.04.2020 року задоволено клопотання позивача про призначення у справі відеоконференції.

До суду апеляційної інстанції 13.04.2020 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити у задоволені апеляційної скарги у повному обсязі з підстав законності та обгрунтованості судового рішення першої інстанції, який судом розглянутий, прийнятий до уваги та залучений до матеріалів справи (а.с.181-190).

Представник позивача прийняв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає рішення господарського суду першої інстанції обгрунтованим та законним. Просив суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року у справі № 922/3940/19 залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, враховуючи, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою.

Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 Господарського процесуального кодексу України судове засідання фіксувалось технічними засобами, складено протокол судового засідання.

За приписами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представника позивача, розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

24.05.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» (постачальник) та Державним підприємством «Чугуївський авіаційний завод» (покупець) укладено договір № ПЕ 24/05-19, за умовами якого позивач зобов`язався поставити відповідачу товар згідно Специфікації, а відповідач зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного договору (а.с.27-29).

Пунктом 5.1 договору сторони визначили, що відповідач здійснює 100% оплату вартості товару після отримання товару та проходження вхідного контролю.

Відповідно до пункту 5.2 договору, розрахунки за отриманий товар здійснюються в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок позивача.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав свої зобов`язання та поставив відповідачу товар на загальну суму 268998,60 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000793 від 03.06.2019 року, підписаною обома сторонами та скріпленою печатками (а.с.32).

Відповідач в порушення умов, укладеного між сторонами договору не здійснив оплату товару, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за видатковою накладною від 03.06.2019 року № PH -0000793 у розмірі 268998,60 грн., 3913,38 грн. 3% річних, 3779,16 грн. інфляційних втрат та 43570,40 грн. пені.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не дотримано досудовий порядок врегулювання спору, визначений договором. Крім того відповідач вказує на те, що позивачем невірно розраховано пеню та інфляційні втрати, оскільки пеня обмежена 1% від вартості товару, а інфляційні втрати не відповідають вимогам законодавства.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні з огляду на наступне.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України, статей 173-175 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема з договорів.

За вимогами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України також передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписи статті 629 Цивільного кодексу України встановлюють обов`язковість виконання договору сторонами.

За своєю правовою природою договір №ПЕ 24/05-19 від 24.05.2019р. є договором поставки.

Згідно з частинами першою, другою статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України від 16.07.1999 року N 996-ХIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, факт поставки товару повинен підтверджуватися, зокрема, накладними та товарно-транспортними накладними, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і відповідають вимогам статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, оскільки фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин.

Наявними матеріалами справи, зокрема, видатковою накладною від 03.06.2019 року № РН-0000793 на суму 268998,60 грн., підтверджується факт поставки відповідачу товару, визначеного умовами договору, що не оспорюється апелянтом.

За приписами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, колегія суддів вважає, що факт отримання товару відповідачем є самостійною підставою для виникнення обов`язку у відповідача здійснити відповідні розрахунки за отриманий товар. Тобто, після прийняття товару 03.06.2019 року у відповідача виник обов`язок оплатити поставлений позивачем товар.

Стосовно доводів скаржника про невжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002 року №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначив, що положення частини другої 124 Конституції України у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи і встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту своїх прав і свобод.

Норма статті 124 Конституції України, як і інші її положення, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу, а тому зобов`язання особи перед зверненням до суду скористатися даним способом захисту своїх прав є порушенням Конституції та інших нормативно-правових актів України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.02.2018 року у справі № 922/603/17.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору; обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист; обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист (рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. №15-рп/2002).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає доводи апелянта стосовно обов`язковості вжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору, оскільки досудове врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Слід зазначити, що в наявних матеріалах справи відсутні докази оплати отриманого за умовами договору по видатковій накладній від 03.06.2019 року № РП-0000793 товару. Такі докази не надані апелянтом і під час апеляційного провадження у справі.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за Договором поставки від 24.05.2019 року № ПЕ 24/05-19 в розмірі 268998,60 грн.

Стосовно стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3913,38 грн. та 3779,16 грн. інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно визначена сума інфляційних втрат.

Позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з червня 2019 по листопад 2019 року (включно) у розмірі 3779,16 грн. Проте, здійснивши перерахунок суми інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що їх розмір складає 246,41 грн. за період з червня 2019 по листопад 2019 року (включно).

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов`язання, вимога про стягнення 3% річних в сумі 3913,38 грн. та інфляційних втрат в частині стягнення 246,41 грн. заявлені позивачем обгрунтовано, доведені матеріалами справи та правомірно задоволені судом першої інстанції. В частині стягнення інфляційних втрат в сумі 3532,75 грн. судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено.

Стосовно стягнення з відповідача пені у розмірі 43570,40 грн., суд апеляційної інстанції зазначає.

Пунктом 8.3 договору визначено, що при порушенні строків оплати товару відповідач сплачує позивачу, за вимогою останнього пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% від вартості товару.

За приписами статті 611 Цивільного кодексу України одним з наслідків порушення зобов`язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається із розрахунку позивача, останнім здійснено нарахування пені за період з 04.06.2019 року по 27.11.2019 року у розмірі 43570,40 грн.

Апелянт заперечує проти розміру заявленої до стягнення позивачем пені, в обгрунтування своїх доводів посилається на умови пункту 8.3 договору, яким сторони обмежили нарахування пені, яка не має перевищувати 1% від вартості товару, у зв`язку з чим за розрахунком відповідача загальний розмір пені не має перевищувати 2689,98 грн. (тобто 1% від 268998,60 грн.).

Проте, колегія суддів не приймає таке твердженнями відповідача, оскільки штрафна санкція у вигляді відсотку від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання є штрафом, а не пенею, яка нараховується за кожен день прострочення від невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В той час, як пунктом 8.3 договору сторони визначили відповідальність у вигляді нарахування пені, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.

Отже обмеження щодо 1% від вартості товару при здійсненні нарахування пені застосовується в разі, якщо сума пені, нарахована по подвійній обліковій ставці НБУ за кожен день прострочення перевищує 1% від вартості товару.

З розрахунку позивача вбачається, що ним розраховано пеню на підставі подвійної облікової ставки НБУ, що відповідає вимогам чинного законодавства та відповідний розмір пені не перевищує 1% від вартості товару за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем, колегія суддів дійшла висновку про його правомірність та обгрунтованість. Вимоги про стягнення пені в розмірі 43570,40 грн. правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 17300 грн. та судові витрати у розмірі 5100,00 грн., під час подачі позову та під час розгляду справи надано заяву про стягнення судових витрат у розмірі 12200,00 грн.

Згідно з частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 126 Господарського кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом наведених норм необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження понесених позивачем судових витрат, в матеріалах справи наявні: договір-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019 року, додаткова угода від 01.10.2019 року № 1 до договору-доручення від 07.05.2019 року, платіжне доручення від 27.11.2019 року № 6753 на суму 5100,00 грн., Додаток № 1 до акту приймання-передачі від 27.11.2019 року № 126, акт приймання-передачі від 27.11.2019 року № 126, рахунок-фактуру від 27.11.2019 року № СФ-0000130 на суму 5100,00 грн., рахунок-фактуру від 05.02.2020 року № СФ-0000020 на суму 12200,00 грн., платіжне доручення від 05.02.2020 року № 6902 про сплату 12200,00 грн., розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, акт № ОУ-0000П19 на суму 12200,00 грн.

Як вбачається із поданого позивачем розрахунку суми гонорару за надану допомогу до акту приймання-передачі від 27.11.2019 № 126 та розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу до акту приймання-передачі від 05.02.2020 року № УО-0000П19 визначено характер правової допомоги, а саме підготовка позовної заяви вартістю 700,00 грн. година (всього 3 години) та правовий аналіз укладених між клієнтом та його контрагентом договору, складення первинних документів, бухгалтерських документів, надання роз`яснень та пропозицій 3000,00 грн.1 година, підготовка відповіді на відзив вартістю 800 гривень година (3 години), участь у судових засіданнях 3000,00 грн. година (судові засіданні від 17.12.2019 року, від 28.01.2020 року, від 12.02.2020 року - 9000 грн.), підготовка заяви про стягнення витрат на правову допомогу 800,00 грн. година.

Наявними матеріалами справи підтверджуються витрати позивача на послуги адвоката в заявленому останнім розмірі 17300,00 грн.

За вимогами частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на послуги адвоката позивача, заявлені останнім покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає до стягнення 17109,20 грн. витрат на правничу допомогу.

Позивач, як зазначалося раніше, у відзиві на апеляційну скаргу звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4800 грн.

В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що витрати складаються з послуг на підготовку відзиву на апеляційну скаргу та підготовку заяви про стягнення витрат на правничу допомогу по справі № 922/3940/19. В підтвердження наведених доводів заявник надав рахунок-фактуру від 07.05.2019 року б/н про надання правової допомоги у справі № 922/3940/19 на суму 4800 грн., платіжне доручення від 08.04.2020 року № 7077, акт приймання-передачі від 08.04.2020 року № ОУ-0000П60, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 08.04.2020 року, договір-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019 року, додаткову угоду від 01.10.2019 року № 1 до договору-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019 року, ордер на надання правової допомоги від 07.05.2019 серія ЗП № 101071, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.04.2011 року № 864 (а.с.187-199).

Враховуючи наведені раніше приписи статті 123, частин 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України та враховуючи додані до матеріалів справи докази надання правової допомоги позивачу у справі № 922/3940/19, колегія суддів дійшла висновку про правомірність заявлених позивачем вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4800 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Враховуючи викладене, беручи до уваги баланс інтересів сторін та враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання перед позивачем, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року у справі № 922/3940/19 грунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому повинно бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 123, 126, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» на рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року у справі № 922/3940/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.02.2020 року у справі № 922/3940/19 залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод», м. Чугуїв (63501, Харківська область, м. Чугуїв, Мікрорайон авіатор, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка», м. Запоріжжя (69002, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4А, ) витрати на правничу допомогу у розмірі 4800 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 15.05.2020 року.

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя І.В. Зубченко

Суддя Л.Ф. Чернота