ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2020 р. Справа№ 910/15580/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 (повний текст рішення складено 04.02.2020)

у справі №910/15580/19 (суддя Котков О.В.)

за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії №452 від 01.02.2010 в розмірі 43660,81 грн, з них: основного боргу - 25453,76 грн (двадцять п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три гривні 76 копійок), 3% річних - 2786,07 грн (дві тисячі сімсот вісімдесят шість гривень 07 копійок), інфляційних втрат - 10722,43 грн (десять тисяч сімсот двадцять дві гривні 43 копійки) та пені - 4698,55 грн (чотири тисячі шістсот дев`яносто вісім гривень 55 копійок).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання теплової енергії №452 від 01.02.2010 щодо оплати вартості поставленої йому позивачем теплової енергії у період з 01.01.2016 по 30.04.2016.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на те, що розпочата в ПАТ "Комерційний банк "Надра" процедура ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому з часу запровадження у ПАТ "Комерційний банк "Надра" тимчасової адміністрації вимоги позивача не можуть бути задоволені поза межами ліквідаційної процедури банку. Також відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (ідентифікаційний код 20025456, адреса: 04053, м. Київ, вул. Артема, 15) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код 32688148, адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 37) грошові кошти: основного боргу - 25453,76 грн (двадцять п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три гривні 76 копійок) та судовий збір - 1119,92 грн (одна тисяча сто дев`ятнадцять гривень 92 копійки). В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати вартості поставленої йому позивачем теплової енергії. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних, суд посилався на положення частини п`ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15580/19 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник посилається на те, що з часу запровадження у ПАТ "Комерційний банк "Надра" тимчасової адміністрації, вимоги позивача не можуть бути задоволені поза межами ліквідаційної процедури банку, а тому звернення з заявою про акцептування вимог позивача, відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є єдиним способом захисту порушеного права, оскільки за відсутності такого звернення заборгованість вважається погашеною. Однак, як зазначає скаржник, позивач з відповідною заявою до Банку не звертався, а тому вимоги позивача вважаються погашеними та не підлягають виплаті. Також відповідач стверджує, що акти здачі приймання теплової енергії за договором №452 від 01.02.2010 є неналежними доказами, а також те, що вказані акти не надавались відповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15580/19. Постановлено розгляд справи здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

01.02.2010 між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, як теплопостачальним підприємством, та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра", як споживачем, укладено договір постачання теплової енергії №452 (надалі - договір), відповідно до п. 2.1. якого, теплопостачальне підприємство бере на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язується одержати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість, за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах передбаченими цим договором.

Згідно з п. 3.3. договору, фактично отриманий обсяг теплової енергії споживачем від теплопостачального підприємства фіксується сторонами актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору.

В п. 4.2.2. договору визначено, що до 01 (першого) числа місяця, наступного за розрахунковим, отримати від теплопостачального підприємства рахунок разом з актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період та розглянувши останній, не пізніше 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, підписати та направити поштою (або іншим засобом) один екземпляр на адресу теплопостачального підприємства. В разі не згоди з зазначеним в акті здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, визначеним теплопостачальним підприємством обсягом поставленої теплової енергії, споживач зобов`язаний надати на адресу теплопостачального підприємства мотивоване заперечення (з контррозрахунком спожитої теплової енергії, або з відповідним актом, про встановлення факту, складеного за участю теплопостачального підприємства) в письмовому вигляді протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту одержання акту здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період.

Відповідно до п. 6.1. договору, облік спожитої теплової енергії споживачем здійснюється на межі продажу, яка є межею балансової належності (додаток № 2 договору) на підставі показників комерційних приладів обліку. У разі відсутності у споживача комерційних приладів обліку теплової енергії обсяг спожитої теплової енергії розраховується у відповідності до теплового навантаження (визначеного додатком № 1 договору) з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості діб роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється розрахунковим способом за адресою: вул. Робоча, буд. 91 (п. 6.2. договору).

Пунктом 6.7. договору встановлено, що розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках), за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору. Підписаний акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку п.п. 4.2.2, 6.10 договору, є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача в частині фактично отриманої кількості теплової енергії.

Відповідно до п. 6.9. договору, споживач здійснює остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію в продовж 5 (п`яти) календарних діб після одержання рахунку від теплопостачального підприємства, яке зобов`язане направити його споживачу7 не пізніше 10 (десяти) календарних діб місяця, наступного за розрахунковим разом з актом здачі-приймання поставленої теплової енергії за відповідний розрахунковий період. У випадку утворення переплати, вона зараховується в рахунок наступних платежів.

За умовами п. 6.10. договору, сторони, підписавши цей договір, домовились, що факт отримання споживачем акту здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період та подальшого неотримання теплопостачальним підприємством протягом 5 (п`яти) календарних діб, з моменту отримання, підписаного споживачем акту здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, є підставою для теплопостачального підприємства вважати акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період підписаним з боку споживача.

Згідно з п. 13.3. договору, сторони, підписавши цей договір, керуючись статтею 259 Цивільного кодексу України, за взаємною згодою, збільшують загальний строк позовної давності до 5 (п`яти) років щодо прав та обов`язків, набутих сторонами за цим договором.

Колегією суддів встановлено, що на виконання умов договору постачання теплової енергії №452 від 01.02.2010 у період з 01.01.2016 по 30.04.2016 позивач поставив теплову енергію до об`єкту відповідача за адресою: вул. Робоча, буд. 91, що підтверджується актами здачі-приймання теплової енергії: № 491 від 31.01.2016, згідно з яким відповідачу поставлено 6,218 Гкал теплової енергії, №1294 від 29.02.2016, згідно з яким відповідачу поставлено 5,475 Гкал теплової енергії, №2116 від 31.03.2016, згідно з яким відповідачу поставлено 3,415 Гкал теплової енергії, №2962 від 30.04.2016, згідно з яким відповідачу поставлено 0,903 Гкал теплової енергії.

З наявних в матеріалах справи актів використання теплової енергії, складених на підставі показників приладу обліку вбачається, що загальний обсяг споживання теплової енергії у будинку 91 по вулиці Робочій складав: за період з 22.12.2015 по 25.01.2016 - 68,83 Гкал, з них частка відповідача - 6,218 Гкал, за період з 25.01.2016 по 26.02.2016 - 60,599 Гкал, з них частка відповідача - 5,475 Гкал, за період з 26.02.2016 по 23.03.2016 - 37,799 Гкал, з них частка відповідача - 3,415 Гкал, за період з 23.03.2016 по 01.04.2016 - 9,993 Гкал, з них частка відповідача - 0,903 Гкал.

Позивач стверджує, що ним належним чином виконувалися зобов`язання за договором постачання теплової енергії № 452 від 01.02.2010, тоді як відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед позивач за вказаним правочином, яка за розрахунками позивача становить 25453,76 грн (26154,27 грн (вартість поставленої теплової енергії у період з 01.01.2016 по 30.04.2016) - 637,47 грн (сума переплати за договором) - 63,04 грн (часткова оплата за фактично спожиту теплову енергію) = 25453,76 грн).

12.09.2019 позивач направив відповідачу досудову вимогу, в якій повідомив про наявність заборгованості за договором №452 від 01.02.2010 в розмірі 25453,76 грн та необхідність її оплати. До вимоги були додані акти здачі-приймання теплової енергії: №491 від 31.01.2016, №1294 від 29.02.2016, №2116 від 31.03.2016, №2962 від 30.04.2016 та рахунки на оплату №491 від 31.01.2016, №1294 від 29.02.2016, №2116 від 31.03.2016, №2962 від 30.04.2016.

Проте відповідач залишив вказану вимогу без відповіді та задоволення.

Факт направлення вказаної вимоги, актів та рахунків підтверджується наявними в матеріалах справи копіями поштової накладної №864 від 12.09.2019 та описом вкладення до цінного листа від 12.09.2019, що спростовує доводи апелянта про не надання йому актів здачі-приймання теплової енергії. При цьому, суд вважає, що акти є підписаними з боку споживача у відповідності до п.6.1 договору.

Причиною спору у справі є питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором постачання теплової енергії № 452 від 01.02.2010 в розмірі 25453,76 грн, а також нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 599, 610, 612 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк та припиняється виконанням, проведеним належним чином. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням положень пунктів 4.2.2., 6.9. договору, строк оплати вартості поставленої теплової енергії за спірний період є таким, що настав.

У відзиві на позов та в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що розпочата в ПАТ "Комерційний банк "Надра" процедура ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому з часу запровадження у ПАТ "Комерційний банк "Надра" тимчасової адміністрації вимоги позивача не можуть бути задоволені поза межами ліквідаційної процедури банку.

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №26 від 05.02.2015 у ПАТ "КБ "Надра" запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці з 06.02.2015 по 05.05.2015.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №85 від 23.04.2015 у ПАТ "КБ "Надра" продовжено здійснення тимчасової адміністрації по 05.06.2015 (включно).

Постановою Національного банку України №356 від 04.06.2015 відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію ПАТ "КБ "Надра".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №113 від 05.06.2015 припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Надра" та розпочато процедуру його ліквідації.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.06.2015 №113 на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 №356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" розпочато ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" та призначено Стрюкову Ірину Олександрівну Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку строком на 1 рік з 05.06.2015 до 04.06.2016 включно.

Рішенням Виконавчою дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.04.2016 №616 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Надра" до 04 червня 2018 року з відповідним продовженням повноважень Уповноваженої особи Фонду.

Рішенням Виконавчою дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.11.2016 №2342 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Надра" до 03 червня 2020 року з відповідним продовженням повноважень Уповноваженої особи Фонду.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини третьої статті 1 цього Закону відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

За положенням абзацу першого частини першої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Отже із введенням у банку тимчасової адміністрації до правовідносин, учасником яких є такий банк, підлягають застосування положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Водночас, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо витрат, пов`язаних із забезпеченням його господарської діяльності як передбачено пунктом 2 частини шостої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до п.1.14 глави ІІІ "Дії Фонду щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку протягом тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку" Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893 (надалі - Положення), запровадження тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують операційну діяльність банку, зокрема, договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв`язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до п.1.16 глави ІІІ "Дії Фонду щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку протягом тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку" Положення, обмеження, встановлені абзацом другим пункту 1.15 цієї глави, не поширюються на зобов`язання банку щодо оплати комунальних послуг, енерго- та водопостачання, орендних платежів, послуг зв`язку, витрат на охорону та утримання майна банку та його приміщень, витрат на забезпечення проходження платежів.

Відповідно до п.6.8 глави V "Дії Фонду з виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом його ліквідації" Положення оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. До цих витрат, зокрема, належать витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна банку.

Аналіз наведених положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також Положення дають підстави для висновку про те, що обмеження щодо задоволення вимог кредиторів банку, встановлене пунктом 1 частини п`ятої статті 36 цього Закону не поширюються на витрати, пов`язані із забезпеченням господарської діяльності саме неплатоспроможного банку, тобто витрати, здійснені банком щодо забезпечення господарської діяльності, з моменту запровадження у такому банку тимчасової адміністрації. Оплата таких витрат здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку.

Поряд з цим, оплата послуг, пов`язаних із забезпеченням господарської діяльності банку, наданих у період до віднесення банку до категорії неплатоспроможних та, відповідно, введення тимчасової адміністрації, у розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення, до таких витрат не належить, тому вимога про оплату цих послуг підлягає пред`явленню кредитором у встановленому цим Законом порядку.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 30.09.2019 у справі №910/3361/17.

Колегією суддів встановлено, що постачання теплової енергії відповідачу здійснювалось позивачем у період з 01.01.2016 по 30.04.2016, тобто під час здійснення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Надра", яку розпочато 05.06.2015, тому зазначені витрати є такими, що на них не розповсюджуються обмеження, встановлені положенням пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Таким чином, оплата вартості теплової енергії здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку, а тому звернення позивача до відповідача з заявою про акцептування вимог, відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не потребується.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за фактично спожиту теплову енергії в розмірі 25453,76 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 2786,07 грн, інфляційних втрат - 10722,43 грн та пені - 4698,55 грн, нараховані за порушення виконання грошового зобов`язання щодо оплати фактично спожитої теплової енергії, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки їх нарахування суперечить положенням п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також правомірного висновку дійшов суд першої інстанції про те, що доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності є безпідставними, оскільки з урахуванням збільшення сторонами загального строку позовної давності до 5 (п`яти) років щодо прав та обов`язків, набутих сторонами за цим договором, у відповідності до ст. 259 Цивільного кодексу України, та з урахуванням дати звернення з позовом у даній справі, строк позовної давності за позовними вимогами позивачем не пропущений.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на скаржника у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15580/19 залишити без змін.

Матеріали справи №910/15580/19 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук