ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2020 р. Справа№ 910/23097/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Грека Б.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання: Ковган О.І.
за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 19.05.2020

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 11.11.2019
у справі№ 910/23097/17
за заявоюГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Грант резорт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Нибулон прайм"
провизнання недійсним договору
за заявоюв межах справи про банкрутство № 910/23097/17 Головного управління ДФС у м. Києві
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант резорт"
пробанкрутство

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві подано позовну заяву про визнання недійсним договору у межах справи № 910/23097/17 за заявою Головного Управління Державної фіскальної служби у м. Києві про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт", яка розглядається Господарським судом міста Києва.

За твердженням позивача, відповідно до єдиного реєстру податкових накладних єдиним постачальником товарів/послуг Товариству з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" за період з моменту державної реєстрації боржника та до моменту звернення до суду було Товариство з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм". На переконання Головного управління Державної фіскальної служби у міста Києві вказані операції з постачання товарно-матеріальних цінностей Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон прайм" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" у порушення ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України не мали реального характеру, а лише відображалися на паперових носіях, а тому вказаний правочин є недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 відмовлено у повному обсязі у задоволенні позову про визнання недійсним договору поставки від 01.02.2015.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, заявник звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2019, прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір поставки від 01.02.2015, укладений між ТОВ "Нибулон прайм", ТОВ "Грант резорт" та застосувати наслідки недійсності правочину.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначено, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано, що вказані операції з постачання не мали реального характеру, а лише відображались на паперових носіях. А тому вказаний правочин слід визнати недійсним.

Представники сторін повідомлені належним чином, направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копій ухвали суду.

Крім того, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснювати розгляд скарги, так як сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, учасниками якої вони є, а неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста києва від 11.11.2019 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Приймаючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний господарський суд, виходив з наступного.

Статтею 215 Цивільного кодексу України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Для встановлення факту укладення договору поставки від 01.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт", суд першої інстанції зобов`язував сторін надати суду оригінал вказаного договору та належним чином засвідчену його копію (ухвалами від 18.07.2019 та від 09.09.2019).

Крім того, ліквідатором відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт", арбітражним керуючим Палієм О.П. було надано письмове пояснення, відповідно до якого останнім було зазначено, що керівні органи Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" на зв`язок з ліквідатором банкрута не виходили, бухгалтерську, та іншу документацію банкрута, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута не передавали, відтак у ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" відсутній договір поставки від 01.02.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" з усіма додатками та додатковими угодами до нього для надання суду для огляду та дослідження.

При цьому, ліквідатором банкрута зазначалось, що на виконання вимог ухвали Господарського суду м. Києва від 18.07.2019 на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" ним направлено запит № 02-04/66 від 01.08.2019 та на відому адресу колишнього керівника банкрута ОСОБА_1 направлено запит № 02-04/67 від 01.08.2019 для витребування бухгалтерської та іншої документації банкрута, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банкрута та, серед іншого, завіреної належним чином копії договору поставки 01.02.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт", з усіма додатками та додатковими угода ми до нього.

З поданих ліквідатором банкрута додаткових документів судом встановлено, що запит №02-04/66 від 01.08.2019, направлений листом з оголошенням цінності та описом вкладення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт", повернувся 20.08.2019 у зв`язку з неврученням під час доставки та закінченням встановленого терміну зберігання листа. Запит №202-04/67 від 01.08.2019, направлений листом з оголошенням цінності та описом вкладення на відому адресу колишнього керівника боржника ОСОБА_1 , повернувся 27.08.2019 у зв`язку з неврученням під час доставки.

На виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2019 про повторне витребування в учасників справи договору поставки від 01.02.2015, ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" арбітражним керуючим Палієм О.П. на адресу контрагента - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" було направлено запит №02-04/79 від 17.09.2019 для надання належним чином завіреної копії договору поставки від 01.02.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" з усіма додатками та додатковими угодами до нього, а також його оригіналу. Відповідний запит, направлений листом з оголошенням цінності та описом вкладення, повернувся до ліквідатора банкрута 05.10.2019 у зв`язку з неврученням під час доставки та закінчення терміну зберігання листа, що підтверджується наданими арбітражним керуючим доказами.

При цьому, позивач та відповідач оригінал договору або його належним чином завірену копію до суду не надали. Не надано було ними й письмових пояснень щодо наявності або відсутності договору поставки від 01.02.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт".

Отже, з огляду на вимоги статті 91 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, судом першої інстанції вірно зазначено, що в матеріалах справи відсутній оригінал договору поставки від 01.02.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт", або його належним чином завірена копія.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначав Закон України N996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон N996-XIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону N996-XIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону N996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

З матеріалів справи вбачається, що скаржник, як контролюючий орган, так і під час розгляду справи в суді першої так і апеляційних інстанцій не надано документів бухгалтерського обліку, які підтверджували б фактичне придбання відповідачами товарів і послуг у підприємств, перелічених скаржником.

Крім того, позивач не надав доказів на дії відповідачів щодо отримання прав на віднесення до податкового кредиту сум ПДВ, сплачених за їх придбання, а також і не надано суду і доказів фактичного виконання оспорюваного договору поставки від 01.02.2015, що свідчили б про факт його укладення.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку, тощо.

Однак, з огляду на викладені вище фактичні обставини справи, враховуючи положення ст. 74, 75, 91 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення (так само, судом не може бути встановлено і факт неукладення) договору поставки від 01.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт".

Таким чином, відсутність належних доказів укладення договору поставки від 01.02.2015 унеможливлює визнання вказаного договору недійсним, у зв`язку з чим позовні вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання договору поставки від 01.02.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нибулон Прайм" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Резорт" недійсним правомірно не задоволенні.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Проніна та інші проти України" від 18.07.2006 зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматись як вимоги подавати детальну відповідь на кожний аргумент.

У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" (заява № 8269/02) від 23.07.2009, Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення незначних правил при розгляді та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. Доводи скаржника спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275 Господарського процесуального кодексу України, Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Господарського міста Києва від 11.11.2019 залишити без змін.

Матеріали справи №910/23097/17 направити до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та нормами Кодексу України з процедур банкрутства.

Головуючий суддя Б.М. Грек

Судді С.В. Сотніков

О.М. Остапенко

повний текст виготовлено 26.05.2020