ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2020 року м.Дніпро Справа № 904/4073/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Антонік С.Г. (доповідач),

суддів: Березкіної О.В., Іванова О.Г.,

при секретарі судового засідання Ревковій Г.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" м. Київ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019р. (суддя Панна С.П., повне рішення складено 23.12.2019), у справі № 904/4073/19

за позовом Державного підприємства "Національна томна енергогенеруюча компанія"Енергоатом" м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" м. Дніпро

про стягнення у розмірі 2 532 445,17 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" про стягнення 2 532 445,17 грн., з яких 2 027 329,53 грн. інфляційні, 505 115,64 грн.3% річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019 в задоволені позову відмовлено.

Аргументуючи рішення про відмову в задоволенні позову, господарський суд виходив з того, що між сторонами у справі було укладено мирову угоду у справі про банкрутство №Б26/118/01, на виконання якої відповідач чітко дотримується строків здійснення розрахунків, визначених в п.4 мирової угоди.

Не погодившись з рішенням суду, ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення, просить апеляційний суд рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- мирова угода не є правочином у цивільно-правовому розумінні, оскільки в силу специфіки мирової угоди як судової процедури при її укладенні не дотримувалися загальні вимоги, визначені ст.ст.3, 203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину і порядок її укладення та затвердження регламентувався положеннями Закону;

- господарським судом неправильно протлумачено норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом « (в редакції, чинній станом на 19.03.2001 та до 09.08.2006), які регулюють положення про мирову угоду та неналежно оцінено положення (умови) мирової угоди;

- заявлені позовні вимоги у даній справі не стосуються невиконання чи неналежного виконання відповідачем зобов`язань по мировій угоді;

- враховуючи, що мирова угода не є новацією, а зобов`язання за договором №68 від 25.02.1998 залишається невиконаним в повному обсязі, позивач, як кредитор, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України має право на відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати ДП «НАЕК «Енергоатом»;

- саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому Законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 06.11.2000 у справі № 22-231 стягнуто з ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» на користь ДП «НАЕК «Енергоатом» 221 843,75 грн., з яких: 220 748,16 грн. основного боргу з врахуванням 6 %; 1 052,86 грн. державного мита; 42,73 грн. витрат на інформаційно-технічне обслуговування.

06.11.2000 арбітражним судом Дніпропетровської області на виконання зазначеного рішення було видано наказ, який ДП «НАЕК «Енергоатом» було пред`явлено до виконання. Виконавче провадження 06.07.2001 було зупинено у зв`язку із порушенням 19.03.2001 арбітражним судом Дніпропетровської області провадження у справі про банкрутство ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» (стягнення у виконавчому провадженні не було).

У зв`язку із невиконанням ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» договірних зобов`язань щодо належних розрахунків за поставлену електроенергію за Договором від 25.02.1998 № 68 ДП «НАЕК «Енергоатом», з метою захисту своїх прав, звернулось до арбітражного суду Дніпропетровської області з відповідною позовною заявою.

Рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 30.11.2000 у справі № 5/409 стягнуто з ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» на користь ДП «НАЕК «Енергоатом» 8 024 425,74 грн., з яких: 6 317 106,88 грн. основний борг за спожиту електроенергію згідно з Договором від 25.02.1998 № 68; 1 705 618,86 грн. - інфляційні втрати; 1700 грн. - державне мито.

30.11.2000 арбітражним судом Дніпропетровської області на виконання зазначеного рішення видано наказ, який ДП «НАЕК «Енергоатом» пред`явлено до виконання. Виконавче провадження 06.07.2001 було зупинено, у зв`язку із порушенням 19.03.2001 арбітражним судом Дніпропетровської області провадження у справі про банкрутство ВАТ "ДМЗ ім. Петровського» (стягнення у виконавчому провадженні не було).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

19.03.2001 ухвалою арбітражного суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі № Б26/15/118/01 про банкрутство ВАТ «ДМЗ ім. Петровського».

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2001 затверджено вимоги кредиторів по даній справі, в тому числі вимоги ДП «НАЕК «Енергоатом» у розмірі 8 246 269,49 грн., що включають в себе: 221 843,75 грн. за рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 06.11.2000 у справі № 22-231; 8 024 425,74 грн. за рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 30.11.2000 у справі №5/409.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2005 у справі Б26/Б15/118/01 про банкрутство ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» затверджено мирову угоду та припинено провадження у справі.

Не погоджуючись з умовами затвердженої Мирової угоди, ДП «НАЕК «Енергоатом» у справі № Б26/15/118/01 було вжито наступні дії:

- підтримано позицію інших кредиторів в апеляційній інстанції щодо скасування ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2005 у справі Б26/15/118/01 про затвердження мирової угоди, оскільки умови мирової угоди суперечать законодавству.

- подано до господарського суду Дніпропетровської області заяву від 16.03.2010 про визнання мирової угоди від 19.12.2005 недійсною та поновлення провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2010 у справі № Б26/15/118/01 заяву ДП «НАЕК Енергоатом» від 16.03.2010 про визнання мирової угоди недійсною відхилено. Рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції зазначена ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2010 залишена без змін (а.с.96-102).

Відповідно до п.4 Мирової угоди, Боржник зобов`язаний почати здійснювати розрахунки з кредиторами через 10 років після набрання чинності цією Угодою та повністю задовольнити вимоги кредиторів протягом 20 років з дати початку розрахунків, передбаченої у п.п.4.1 цієї угоди. Протягом цього строку оплачувати заборгованість щорічно рівними частками у грошовій формі.

Отже, мировою угодою у справі № Б26/15/118/01 про банкрутство відповідачу було розстрочено та відстрочено виконання рішення арбітражного суду Дніпропетровської області від 06.11.2000 у справі № 22-231 та рішення арбітражного суду Дніпропетровської області від 30.11.2000 у справі № 5/409, на підставі яких у Позивача виникли безспірні вимоги до Відповідача у розмірі 8 246 269,49 грн., які були включені до реєстру вимог кредиторів.

Матеріалами справи підтверджується також і те, що на виконання умов Мирової угоди відповідачем здійснено наступні платежі: за період з 09.08.2016 по 08.08.2017 - 412 313,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7723 від 29.11.2016; за період з 09.08.2017 по 08.08.2018 - 412 313,47 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 34765 від 29.08.2017; за період з 09.08.2018 по 08.08.2019 - 412 313,48 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 127639 від 01.07.2019 на суму 200 000,00 грн., платіжним дорученням № 128603 від 04.07.2019 на суму 100 000,00 грн., платіжним дорученням № 128687 від 05.07.2019 на суму 112 313,48 грн. (а.с.103-107).

Позивач, посилаючись на те, що розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України звернувся з позовом у даній справі про стягнення 2027329,53грн. інфляційних втрат за період з серпня 2016 року по червень 2019 року та трьох процентів річних в сумі 505115,64грн. за період з 23.08.2016 по 23.08.2019.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України (ст.ст.525, 526 ЦК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.1 та ч.1 ст.35 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакцїї, дійсній на час порушення провадження у справі про банкрутство та укладення мирової угоди - 19.03.2001-19.12.2005) під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мирова угода відноситься до судових процедур, що застосовуються до боржника у справі про банкрутство.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1, 4, 35 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мирова угода у справі про банкрутство одночасно є і цивільно-правовою угодою (правочином), і судовою процедурою у справі про банкрутство.

Частиною 5 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що з дня затвердження мирової угоди боржник приступає до погашення вимог кредиторів згідно з умовами мирової угоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 названого Закону, одностороння відмова від мирової угоди не допускається.

Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 5 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У частині 2 статті 604 ЦК України вказано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Пунктом 4 статті 37 вищеназваного Закону, визначено, що мирова угода повинна містити положення про розмір, порядок і строки виконання зобов`язань боржника; відстрочку чи розстрочку або прощення боргу чи її частини, також умови про виконання зобов`язань боржника третіми особами.

Законодавцем у ч. 6 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» чітко визначено, що в результаті укладання мирової угоди у справі про банкрутство провадження у справі припиняється, боржник приступає до виконання умов мирової угоди.

Враховуючи наведені норми права, колегія суддів доходить висновку, що за своїм змістом мирова угода як стадія провадження у справі про банкрутство є реабілітаційною процедурою, яка направлена на відновлення платоспроможності боржника.

Отже, як правильно встановлено господарським судом, сторони Мирової угоди (Боржник та Кредитор) у справі про банкрутство Б26/15/118/01, визначили саме ті строки розрахунків з кредиторами, які необхідні відповідачу для досягнення фінансової стабільності у сфері господарювання, та які не можуть бути змінені в односторонньому порядку, ні боржником, ні кредиторами.

При цьому, як випливає з мирової угоди затвердженої ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2005 у справі Б26/Б15/118/01, кредитор та боржник не передбачили жодних інших правових наслідків та відповідальності за невиконання зобов`язань по мировій угоді у справі про банкрутство, у тому числі правові наслідки у вигляді нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідачем належним чином виконуються умови укладеної сторонами і затвердженої судом мирової угоди, якою визначено графік сплати заборгованості.

Вказане вище спростовує доводи скаржника стосовно того, що він, як кредитор, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України має право на відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати ДП «НАЕК «Енергоатом».

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постановах №921/412/17-г від 15.05.2018 та 916/2889/13 від 21.05.2019 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки Верховного Суду у даній справі стосуються розстрочення виконання судового рішення та не стосуються правовідносин між сторонами, які регулюються Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З наведених підстав апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Рішення суду слід залишити без змін.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2019р. у справі № 904/4073/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2020 р.

Головуючий суддя С.Г. Антонік

Суддя О.В. Березкіна

Суддя О.Г.Іванов