ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/7127/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицької Н. О. - головуючого, Могила С. К., Случа О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

за участю представників:

позивача - Трохимчука О. І., Гордієнко Л. М.,

відповідача - Сидоренко Д. О.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з`явилися,

розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 (суддя Гумега О. В.) і постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 (Мартюк А. І. - головуючий, судді Зубець Л. П., Калатай Н. Ф.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот"

до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України,

про відшкодування збитків у сумі 28 776 237,33 грн.

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Приватне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (попередня назва - Публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот", наразі і далі - АТ "СК "Укррічфлот") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - ДП "АМПУ") про стягнення 26 706 160,13 грн збитків.

Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у справі № 910/7127/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "АМПУ" 28 772 376,79 грн збитків, 431 585,69 грн судового збору, 869 881,65 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

2.2. Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, із посиланням на постанову Вищого адміністративного суду України від 09.03.2017 у справі № 826/23214/15 аргументовано тим, що плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України означає фактичний рух судна судноплавним внутрішнім водним шляхом без будь-якої прив`язки до порту відправлення чи призначення; у свою чергу, поняття "каботажне перевезення" та "плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України" не є тотожними. Водночас судна позивача відповідали вимогам пункту 3.5 Порядку справляння та розмірів ставок портових зборів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 № 316 "Про портові збори" (далі - Порядок), та підлягали звільненню від сплати канального збору. Зумовлені забороною виходу із морського порту (проходу каналом) винні протиправні дії відповідача з нарахування та справляння канального збору призвели до втрати позивачем (позбавлення позивача) грошових коштів, які є збитками.

3. Фактичні обставини справи, встановлені судами

3.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, позивач - АТ "СК "Укррічфлот" є власником таких суден: "Орель-2" (ІМО 8849610); "Орель-3" (ІМО 8853582); "Орель-5" (ІМО 8853594); "Володимир Шарков" (ІМО 8844062); "Олтеница" (ІМО 8888874); "Иван Сергиенко" (ІМО 7942128), "Николай Кузнецов" (ІМО 8036110); "Мартын Лацис" (ІМО 8038223); "Василий Боженко" (ІМО 8223999), "Семен Руднев" (ІМО 8033912); "Олексій Федоров" (ІМО 8866656); "Днепровец-2"; "Днепровец-3"; "Славутич 18", "Валерий Платонов" (ІМО 8888862); "Борислав", "Могучий", "Афанасий Матюшенко" (ІМО 8227783) (далі - судна), що підтверджується наявними у матеріалах справи класифікаційними свідоцтвами, міжнародними обмірними свідоцтвами, свідоцтвами про право плавання під Державним прапором України стосовно цих суден.

Через своїх морських агентів (субагентів), а саме: Приватне підприємство Морське агентство "Флот-сервіс", Tовариство з обмеженою відповідальністю "CKЛ", Приватне підприємство "Морське агентство - Ніка", Tовариство з обмеженою відповідальністю "Атлантік Мерітайм", Tовариство з обмеженою відповідальністю "Юнікорн Мерітайм", Tовариство з обмеженою відповідальністю "Реал-Агент", Приватне підприємство "Судосервіс", Tовариство з обмеженою відповідальністю "Старк Шиппінг", Приватне підприємство "Морське агентство "Еверест", Tовариство з обмеженою відповідальністю "Глобал", Tовариство з обмеженою відповідальністю "ТЕП Транско" (далі - агенти), на підставі укладених із цими агентами договорів агентування / морського агентування / надання послуг з морського агентування / субагентування за період із червня 2016 року по 12.08.2019 позивач сплатив на користь відповідача - ДП "АМПУ" (через філії підприємства, а саме: Херсонську філію ДП "АМПУ", Миколаївську філію ДП "АМПУ", Філію "Дельта-Лоцман" ДП "АМПУ") грошові кошти у сумі 26 706 160,13 грн (за період із червня 2016 року по березень 2019 року) та 2 070 131,20 грн (за період із 01.04.2019 по 12.08.2019), нараховані як оплата канального збору за прохід суднами позивача каналів, що підтверджується здійсненими розрахунками із відповідачем (рахунками, актами (у тому числі дисбурсменськими рахунками), платіжними дорученнями, наявними у матеріалах справи).

Суди попередніх інстанцій установили, що судна позивача із повним вантажем мають осадку не більше як 4,0 м, здійснювали і здійснюють плавання під Державним прапором України, належать до категорії суден внутрішнього або змішаного плавання та в частині закордонного рейсу проходили каналами, тобто внутрішніми водними шляхами в межах території України.

3.2. Вважаючи, що ці судна звільнені від сплати канального збору, позивач звернувся із позовом про стягнення збитків, завданих йому відповідачем.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 і постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 910/7127/19, ДП "АМПУ" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення пункту 3.5 Порядку, оскільки судна АТ "СК "Укррічфлот" не відповідають вимогам, зазначеним у цьому пункті.

Суди також не взяли до уваги, що сплата канального збору не є збитками, оскільки не є витратами, зробленими управленою стороною для відновлення свого порушеного права, або додатковими витратами чи неодержаним прибутком.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суди першої та апеляційної інстанцій повинні були перевірити наявність у позивача документів, у яких було би наведено детальний опис наданих послуг та які свідчили би про сплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, від 05.02.2019 у справі № 906/194/18, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18.

5. Доводи інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу АТ "СК "Укррічфлот" наголошує на безпідставності доводів скаржника і просить залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 910/7127/19.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

6.2. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3. У пункті 1.2 Порядку встановлено, що згідно з частинами 3- 5 статті 22 Закону України "Про морські порти України" портові збори сплачуються адміністрації морських портів України.

Відповідно до статті 85 Кодексу торговельного мореплавства України (далі - КТМ України) під час перебування в морському порту будь-яке судно зобов`язане дотримувати чинних законів і правил України, у тому числі тих, що стосуються безпеки порту і судноплавства в порту, митного, прикордонного, санітарного (фітосанітарного) режимів, лоцманського проведення, буксирування, рятувальних і суднопіднімальних робіт, якірної стоянки і надання місць біля причалів, навантаження і вивантаження вантажів, посадки і висадки людей, послуг, пов`язаних з навантажувально-розвантажувальними роботами, і будь-яких інших портових послуг, портових зборів, запобігання забрудненню навколишнього природного середовища.

За змістом статті 22 Закону України "Про морські порти України" у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Портові збори сплачуються адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом. Канальний збір справляється на користь власника каналу.

Відповідно до пункту 1.3 Порядку портові збори (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку.

За змістом пункту 1.4 Порядку сплата портових зборів у морських портах здійснюється до виходу судна з морського порту, а за транзитний прохід каналами - шляхом попередньої оплати або безпосередньо на вході у канал.

У пункті 3.1 Порядку передбачено, що канальний збір за проходження суден каналом Дунай - Чорне море на баровій частині гирла Новостамбульське (Бистре), Бузько-Дніпровсько-Лиманським каналом (далі - БДЛК), Херсонським морським каналом, Керч-Єнікальським каналом справляється на користь суб`єкта, визначеного у пункті 1.2 розділу І цього Порядку.

Нарахування канального збору здійснюється за кожне проходження каналу судном в один кінець і кожне проходження каналу судном транзитом в один кінець за одиницю умовного об`єму судна (за 1 м3 об`єму судна) за ставками, наведеними у додатку 3 до цього Порядку (пункт 3.2 Порядку).

Відповідно до пункту 3.3 Порядку нарахування канального збору здійснюється за кожне проходження підхідного каналу судном в один кінець і кожне проходження підхідного каналу судном транзитом в один кінець за одиницю умовного об`єму судна за ставками, наведеними у додатку 4 до цього Порядку.

Згідно з пунктом 3.4 Порядку судно, яке здійснює перехід між морськими портами (морськими терміналами), що розташовані на БДЛК, канальний збір за прохід по БДЛК сплачує на користь суб`єкта, визначеного у пункті 1.2 розділу І цього Порядку, за ставкою, що дорівнює різниці між розмірами ставок, установленими для відповідних ділянок БДЛК (додаток 3).

За змістом додатку 3 та додатку 4 до Порядку ставки канального збору, як і ставки інших видів портових зборів, залежать від того, перебуває судно в "каботажному плаванні" чи "закордонному плаванні". Отже, канальний збір нараховується щодо суден, які перебувають як у "каботажному плаванні", так і у "закордонному плаванні".

Підставою для нарахування канального збору є саме факт проходження судна каналом або підхідним каналом.

Відповідно до пункту 3.5 Порядку (в редакції, яка діяла з 04.09.2015 по 12.08.2019) судна, що згідно з обмірним свідоцтвом з повним вантажем мають осадку не більш як 4,0 м, здійснюють плавання під Державним прапором України внутрішніми водними шляхами в межах території України та віднесені згідно з класифікаційним свідоцтвом, виданим класифікаційним товариством, до суден внутрішнього або змішаного плавання, звільняються від сплати канального збору.

Тобто від сплати канального збору у спірний період із березня 2016 року по 12.08.2019 були звільнені судна, що одночасно відповідали таким ознакам:

- згідно з обмірним свідоцтвом з повним вантажем мають осадку не більш як 4,0 м;

- здійснюють плавання під Державним прапором України;

- здійснюють плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України;

- згідно з класифікаційним свідоцтвом, виданим класифікаційним товариством, належать до суден внутрішнього або змішаного плавання.

При цьому здійснення "каботажного плавання" або "закордонного плавання" судном до переліку підстав згідно з пунктом 3.5 Порядку не віднесено.

У КТМ України визначено, зокрема, такі види морських перевезень - каботажне та міжнародне.

Відповідно до статті 131 КТМ України каботажні перевезення - це перевезення між портами України, які здійснюються суднами, що плавають під Державним прапором України, а також суднами, що плавають під іноземним прапором, за умови одержання на це дозволу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері транспорту.

У статті 132 цього Кодексу визначено, що міжнародні перевезення - це перевезення між портами України й іноземними портами, які можуть здійснюватися як суднами, що плавають під Державним прапором України, так і за умови взаємності суднами, що плавають під іноземним прапором (стаття 132 КТМ України).

Згідно з частиною 1 статті 133 зазначеного Кодексу за договором морського перевезення вантажу перевізник або фрахтівник зобов`язується перевезти доручений йому відправником вантаж з порту відправлення в порт призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу), а відправник або фрахтувальник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату (фрахт).

Основною ознакою для визначення виду перевезення є саме порт відправлення та порт призначення, які визначаються у договорі морського перевезення та у перевізному документі.

За змістом пункту 3.5 Порядку (у редакції, яка діяла у спірний період) розташування портів відправлення та призначення як умови для застосування пільги щодо сплати канального збору не зазначено.

Однією з умов для отримання судном такої пільги є здійснення плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України.

Канали та підхідні канали згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.1996 № 64 "Про затвердження переліку внутрішніх водних шляхів, що належать до категорії судноплавних" є судноплавними внутрішніми водними шляхами України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про морські порти України" судноплавний канал - це гідротехнічна споруда, природний або штучний водний шлях для безпечного підходу суден до портів, для проходу суден або для сполучення окремих водних басейнів.

Згідно з частиною 1 статті 67 Водного кодексу України, річки, озера, водосховища, канали, інші водойми, а також внутрішні морські води та територіальне море є внутрішніми водними шляхами загального користування, за винятком випадків, коли відповідно до законодавства України їх використання з цією метою повністю чи частково заборонено.

Отже, канали є судноплавними внутрішніми водними шляхами загального користування, що знаходяться в межах території України.

Ураховуючи зазначене, плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України означає фактичний рух судна судноплавним внутрішнім водним шляхом без будь-якої прив`язки до порту відправлення чи призначення, у свою чергу, поняття "каботажне перевезення" та "плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України" не є тотожними.

Відповідних висновків щодо особливостей нарахування ДП "АМПУ" канального збору АТ "СК "Укррічфлот" на підставі пункту 3.5 Порядку дійшов Вищий адміністративний суд України у постанові від 09.03.2017 у справі № 826/23214/15, згідно з якою визнано протиправними дії ДП "АМПУ" щодо нарахування канального збору із суден закордонного плавання.

Суди попередніх інстанцій дослідили і встановили відповідність суден позивача критеріям пункту 3.5 Порядку. Зокрема, суди акцентували, що судна АТ "СК "Укррічфлот" із повним вантажем мають осадку не більше як 4,0 м, здійснювали і здійснюють плавання під Державним прапором України, належать до суден внутрішнього або змішаного плавання та в частині закордонного рейсу проходили каналами, тобто внутрішніми водними шляхами в межах території України.

6.4. Звертаючись із позовом у справі № 910/7127/19, АТ "СК "Укррічфлот" просило стягнути спірну суму як збитки, яких воно зазнало унаслідок протиправних дій відповідача.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання.

За змістом статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (частина 2 статті 218 ГК України).

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За загальним правилом особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22, стаття 611, частина 1 статті 623 ЦК України).

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 цього Кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Ураховуючи положення статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може мати прояв у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.04.2020 у справі № 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі № 902/320/17).

Аналізуючи правовідносини, які склалися між сторонами, суди попередніх інстанцій установили, що судна АТ "СК "Укррічфлот" відповідали вимогам пункту 3.5 Порядку та підлягали звільненню від сплати канального збору. Водночас дії відповідача щодо нарахування канального збору у період із червня 2016 року по 12.08.2019 є протиправними. Позивач, маючи всі необхідні ознаки та підстави для звільнення від сплати канального збору згідно з пунктом 3.5 Порядку був змушений (діючи через агента, пов`язаного договірними стосунками із позивачем) сплачувати відповідачеві грошові кошти для виходу суден позивача із морського порту (або проходу водними каналами). Отже, обумовлені забороною виходу із морського порту (проходу каналом) винні протиправні дії відповідача із нарахування та справляння канального збору призвели до втрати позивачем (позбавлення позивача) грошових коштів, які є збитками позивача у розумінні положень статті 22 ЦК України, статей 224, 225 ГК України. Такі негативні наслідки перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із зазначеною неправомірною поведінкою відповідача щодо нарахування та справляння канального збору з позивача, що відповідає передбаченим законом підставам стягнення збитків.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи № 910/7127/19 суди першої та апеляційної інстанцій встановили наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності.

Установлено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача, перевірено розрахунки збитків зі сплати канального збору, який становить 28 772 376,79 грн. У зв`язку із цим доводи, наведені скаржником, не спростовують відповідних висновків судів щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

6.5. Щодо доводів скаржника про те, що вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суди першої та апеляційної інстанцій повинні були перевірити наявність у позивача документів, у яких було би наведено детальний опис наданих послуг та які свідчили би про сплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, Верховний Суд звертає увагу на таке.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація наведеного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у декілька етапів:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 цього Кодексу): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом із (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 цього Кодексу розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд першої інстанції встановив, що позивач у супровідному листі на усунення недоліків позовної заяви та у доповненнях до позовної заяви навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, згідно з яким зазначив, що поніс судові витрати у сумі сплаченого судового збору - 400 592,41 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 28.05.2019 № 16567, а також визначив орієнтовну суму витрат на професійну правову допомогу - 260 000,00 грн і зауважив, що документи на підтвердження таких витрат буде надано у встановленому чинним процесуальним законом порядку. За подання заяви про збільшення позовних вимог позивач сплатив судовий збір у сумі 31 052,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 04.09.2019 № 24823. До закінчення судових дебатів у справі позивач подав клопотання про залучення доказів щодо понесених судових витрат, згідно з яким повідомив, що розмір судових витрат на правову (професійну правничу) допомогу, які позивач поніс та має понести у зв`язку з розглядом справи № 910/7127/19 Господарським судом міста Києва, становить 870 000,00 грн, на підтвердження відповідних витрат надав суду докази.

Обгрунтовуючи ці вимоги, позивач надав копію договору про надання правової допомоги від 26.02.2018 № АСК/-30/1104-494 (далі - договір № АСК/-30/1104-494), укладеного між АТ "СК "Укррічфлот" та Адвокатським об`єднанням "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери" (далі - АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери"); копію додаткової угоди від 08.07.2019 № 1 до договору № АСК/-30/1104-494; копію акта від 29.11.2019 № 191 здачі-приймання наданої правової (правничої) допомоги; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 12.03.2004 № 1164; копію наказу АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери" від 12.01.2018 № 03-пр про прийняття Христофорова О. В. на посаду адвоката; копію ордера на надання правової допомоги від 15.07.2019 серії КВ № 716996.

Відповідач під час розгляду справи не заперечив проти стягнення із нього витрат на професійну правничу допомогу.

Суд також установив, що правову (професійну правничу) допомогу (серед іншого щодо представництва інтересів позивача у судах) було надано АТ "СК "Укррічфлот" (позивачеві) АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери", зокрема на підставі договору № АСК/-30/1104-494.

08.07.2019 позивач (клієнт) та АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери" (юридична фірма) уклали додаткову угоду № 1 до зазначеного договору, в якій сторони погодили умови надання правової (правничої) допомоги, що полягає у представництві клієнта у Господарському суді міста Києва у справі № 910/7127/19.

У пункті 3 додаткової угоди № 1 до договору № АСК/-30/1104-494 сторони погодили фіксований розмір винагороди (гонорару) за надання юридичною фірмою правової (правничої) допомоги у сумі 900 000,00 (дев`ятсот тисяч) грн, у тому числі ПДВ за ставкою 20 %.

29.11.2019 уповноважені представники АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери" та позивача підписали акт № 191 здачі-приймання наданої правової (правничої) допомоги.

У зазначеному акті на підставі договору № АСК/-30/1104-494 та додаткової угоди від 08.07.2019 № 1 до зазначеного договору сторони підтвердили надання АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери" та прийняття позивачем передбаченої у договорі та додатковій угоді правової (правничої) допомоги.

Зазначений акт містить детальний опис наданої АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери" правової (правничої) допомоги щодо представництва позивача у Господарському суді міста Києва у справі № 910/7127/19. Ураховуючи, що на день складання акта судовий розгляд справи триває, сторони погодили вартість наданої правової (правничої) допомоги станом на 29.11.2019 у сумі 870 000,00 (вісімсот сімдесят тисяч) грн, у тому числі ПДВ за ставкою 20 %.

У свою чергу, апеляційний господарський суд під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу встановив, що позивач до закінчення судових дебатів у справі подав заяву про розподіл судових витрат. 24.02.2020 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів щодо понесених судових витрат, в якому АТ "СК "Укррічфлот" просить стягнути з відповідача 98 433,31 грн. Позивач на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу також надав: копію договору № АСК/-30/1104-494; копію рахунка від 20.02.2020 № 26980 на оплату наданих послуг; копію акта від 20.02.2020 № 21 здачі-приймання виконаних робіт.

Наведене свідчить, що суди попередніх інстанцій досліджували питання щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, а також їх вартості та подання необхідних доказів з урахуванням детального опису правової (правничої) допомоги АО "Юридична фірма "Ілляшев та Партнери".

Колегія суддів звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій дослідили докази обсягу витрат на професійну правничу допомогу, у тому числі щодо опису наданої правничої допомоги та здійснили їх оцінку, а Верховний Суд відповідно до статті 300 ГПК України не має повноважень щодо додаткової перевірки таких доказів.

Доводи скаржника про те, що позивач не надав доказів щодо фактичної оплати витрат на професійну правничу допомогу, суперечать правовій позиції об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже, суд першої інстанції правильно застосував наведену правову позицію.

Колегія суддів також вважає, що посилання скаржника на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826//1216/16, від 05.02.2019 у справі № 906/194/18, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки акцентують увагу саме на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі наголошують необхідність наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки фактичного їх понесення. У зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах, при цьому такі послуги не обов`язково можуть бути фактично оплачені, на чому також наголошено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Оскільки суди попередніх інстанцій установили відповідність понесених витрат на правову допомогу поданим позивачем доказами, оцінили додані документи, Верховний Суд не вбачає підстав вважати, що ухвалені рішення суперечать викладеним скаржником правовим висновкам.

6.6. З огляду на зазначене, на думку колегії суддів, суди дослідили наявні у справі докази, здійснили оцінку правовідносин, які виникли між сторонами, з урахуванням норм матеріального та процесуального права, та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 910/7127/19 необхідно залишити в силі.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд

7.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

7.2. Відповідно до частини 1 статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права не отримали підтвердження, не спростовують висновків судів, тому підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 і постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 910/7127/19 немає.

7.4. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржені у справі рішення і постанову необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

8. Розподіл судових витрат

8.1. Оскільки підстав для скасування рішення і постанови у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 910/7127/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ