ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" травня 2020 р. Справа№ 910/15765/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Куксова В.В.
суддів: Яковлєва М.Л.
Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України)
на рішення Господарського суду міста Києва
від 28.01.2020
у справі №910/15765/19 (суддя Балац С.В.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України)
до Торгівельно-виробничої фірми "Інтерон"
про: стягнення 14 867,59 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 (далі позивач, скаржник) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Торгівельно-виробничої фірми "Інтерон" (Товариства з обмеженою відповідальністю за участю іноземного капіталу) (далі відповідач) про стягнення 14 867,59 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено строк виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором про закупівлю товару за державні кошти від 15.11.2018 № 285/18, що призвело до звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення з відповідача пені в сумі 14 867,59 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 № 910/15765/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема, скаржник зазначає, що у разі неповідомлення про готовність до виконання умов договору Постачальника, в останнього в подальшому не виникло б ніякого зобов`язання та правових підстав для виконання умов Договору №285/15 від 15.11.2018. Крім того, відповідач невчасно поставив товар, який співпадає з обсягами зазначеними у повідомленні про готовність до виконання умов Договору. Згідно абзацу 3 пункту 5.1 Договору, остаточні обсяги поставки товару встановлюється в повідомленні про готовність до виконання умов Договору, що також підтверджує невід`ємність цього документа та неможливість виконання зобов`язання за Договором у випадку його неотримання.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15765/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Яковлєва М.Л., Шаптали Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15765/19. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/15765/19 є вимоги про стягнення 14867,59 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України.
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 15.11.2018 між позивачем, як замовником, та відповідачем, як постачальником, укладено договір про закупівлю товару за державні кошти № 285/18 (далі Договір), відповідно предмету якого відповідач зобов`язується поставити позивачу товар, зазначений у п. 1.2 та у специфікації товару (додаток № 1), а позивач зобов`язується прийняти та оплатити такий товар (п. 1.1 Договору).
Специфікацією до Договору визначений термін постачання товару, а саме: включно до 01.12.2018 за письмовим повідомленням позивача.
Пунктом 1.2 Договору визначено, що сума Договору становить 782 500,00 грн. з ПДВ.
Положеннями розділу 5 Договору передбачені умови поставки товару, а саме, зокрема:
- товар постачається після відправлення позивачем відповідачу повідомлення про готовність до виконання умов Договору (п. 5.1 Договору);
- місце поставки товару: військова частина НОМЕР_2 (м. Кропивницький), склад вантажоотримувача позивача. Товар поставляється силами, засобами відповідача (п. 5.2 Договору);
- відповідач за 2 робочих дні до дати постачання товару повинен повідомити позивача про дату його постачання (п. 5.3 Договору);
- датою виконання зобов`язань відповідача з постачання товару є дата затвердження позивачем (командиром військової частини НОМЕР_1 ) акту прийому поставленого товару (форма додаток № 3 до Договору). Позивач затверджує акт прийому поставленого товару (форма додаток № 3 до Договору) при наявності акту приймання-передачі (додаток № 22, затверджений наказом МОУ від 17.08.2017 № 440) (п. 5.5 Договору).
Умовами пункту 7.2 Договору, зокрема, визначено, що за порушення строків (термінів) постачання товару, або заміну його на якісний понад строки, зазначені у пунктах 2.6, 2.5, 5.1 (специфікація) та 5.6 цього Договору, відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1 % вартості товару, з якого допущено прострочення постачання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7 % від вказаної вартості. Штрафні санкції до відповідача за порушення строків (термінів) постачання товару не застосовуються з дати затвердження акту приймання-передачі (додаток № 22, затверджений наказом МОУ від 17.08.2017 № 440).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що доказів направлення позивачем повідомлення від 22.11.2018 № 350/129/1387/пс про готовність до виконання умов Договору матеріали справи не містять, що свідчить про невиконання позивачем положень пункту 5.1 та специфікації в частині виконання умов з поставки товару, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України), колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Виходячи із змісту правовідносин, останні є відносинами з поставки товару, відтак, права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.
Приписом ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).
Приписом ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ст. 663 ЦК України).
Відповідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Як зазначалось вище, відповідно до п. 5.1 Договору товар постачається після відправлення позивачем відповідачу повідомлення про готовність до виконання умов Договору.
Позивач вказує, що останнім, на виконання умов пункту 5.1 та умов специфікації, направлено на адресу відповідача повідомлення від 22.11.2018 № 350/129/1387/пс про готовність до виконання умов Договору.
Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів направлення вказаного повідомлення матеріали справи не містять, що на переконання судової колегії свідчить про невиконання позивачем положень пункту 5.1 та специфікації в частині виконання умов з поставки товару.
Твердження скаржника, що відповідач невчасно поставив товар, який співпадає з обсягами зазначеними у повідомленні про готовність до виконання умов Договору, що є підтвердженням направлення повідомлення від 22.11.2018 про готовність Замовника до виконання умов договору, судовою колегією відхиляються з огляду на те, що сам факт поставки товару в розмірі вказаному в повідомленні Замовника не є належним та допустимим доказом направлення даного повідомлення Постачальнику. Більш того, судова колегія звертає увагу, що кількість поставленого товару співпадає з розміром визначеним в додатку №1 до Договору №285/18 від 15.11.2018.
Також позивач вказує про направлення на адресу відповідача претензії від 12.06.2019 № 350/1/1021/ПС про сплату пені в сумі 14 867,59 грн. за порушення строку поставки товару за Договором, доказів направлення якої матеріали справи не містять.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що належним доказом надіслання як повідомлення про готовність до виконання умов договору, так і претензії від 12.06.2019 №350/1/1021/ПС є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.
Твердження скаржника щодо того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав належної оцінки листам відповідача, а саме №21/11/18 від 21.11.2018, 27/11/18 від 27.11.2018, 21/12/18 від 21.12.2018, які підтверджують неможливість поставки ним Товару у термін включно до 01.12.2018, судовою колегією визнаються неспроможними, оскільки в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції надано правову оцінку вищезазначеним листам.
Водночас, судова колегія звертає увагу, що матеріали справи містять акт виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за поставлений товар за Договором від 15.07.2019, який підписаний сторонами спору та скріплений відбитками їх печаток.
Вказаний акт не містить положень про несвоєчасне виконання відповідачем умов Договору в частині поставки товару та підписаний позивачем вже після направлення претензії від 12.06.2019 № 350/1/1021/ПС про сплату пені в сумі 14 867,59 грн. за порушення строку поставки товару (докази направлення якої матеріали справи не містять), що на переконання судової колегії не співвідноситься з принципом сумлінного виконання позивачем умов укладеного між сторонами Договору, приймаючи до уваги отримання позивачем товару без заперечень ще 21.12.2018.
Приймаючи до уваги те, що фактична поставка товару за Договором здійснена відповідачем 21.12.2018, направлення претензії (від 12.06.2019 № 350/1/1021/ПС про сплату пені в сумі 14 867,59 грн.), проте, як було встановлено вище доказів направлення даної претензії матеріали справи не містять, за порушення строку виконання відповідачем зобов`язання з поставки через 6 місяців після такої поставки також, на переконання судової колегії, не співвідноситься із принципами добросовісного виконання позивачем умов укладеного між сторонами спору Договору та не може бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності за порушення строків поставки та стягнення з останнього штрафної санкції у вигляді пені.
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, а також те, що доказів направлення позивачем повідомлення від 22.11.2018 № 350/129/1387/пс про готовність до виконання умов Договору матеріали справи не містять, що свідчить про невиконання позивачем положень пункту 5.1 та специфікації в частині виконання умов з поставки товару, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15765/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, а також враховуючи те, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15765/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі №910/15765/19 залишити без змін.
Матеріали справи №910/15765/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала