номер провадження справи 33/15/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2020 Справа № 908/557/20

м. Запоріжжя Запорізької області

Суддя Господарського суду Запорізької області Мірошниченко М.В.

При секретарі судового засідання Хилько Ю.І.

Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/557/20

за позовом: Комунального підприємства «Водоканал» (69002, м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая, буд. 61)

до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) в особі Виробничого структурного підрозділу «Запорізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження ВСП: 69068, м. Запоріжжя, вул. Кругова, буд. 80а; місцезнаходження ВП: 03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, буд. 61)

про стягнення суми

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Коломоєць О.В., довіреність № 509 від 18.02.2020

СУТЬ СПОРУ:

02.03.2020 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 1539/20/9 від 27.02.2020) Комунального підприємства «Водоканал» про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Запорізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 5335,95 грн. основного боргу, який виник за договором № 947 від 01.01.2006 про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації, 517,58 грн. інфляційних втрат, 236,06 грн. 3% річних, 5335,95 грн. пені.

Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/557/20 та визначено до розгляду судді Мірошниченко М.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.03.2020 суддею Мірошниченко М.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/557/20 за правилами спрощеного позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження 33/15/20. Судове засідання призначено на 31.03.2020.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 31.03.2020 за письмовим клопотанням сторін розгляд справи відкладений на 28.04.2020.

У судове засідання 28.04.2020 з`явився представник відповідача. Представник позивача не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 28.04.2020 справу розглянуто, оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Позовні вимоги мотивовані таким. Між сторонами у справі укладений договір № 947 від 01.01.2006 про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації. У період з 01.09.2018 по 30.09.2018 позивач надав послуги з водопостачання та послуги стічних вод. Був виписаний акт № 947/2 від 30.09.2018 на суму 17212,37 грн. Листом від 02.10.2018 позивач повідомив про помилковість даного акту, доданий акт № 947/2 від 30.09.2018 на суму 22548,32 грн. по тому ж майданчику, з тими ж показами спожитої води, але з нарахуванням обсягу стічних вод 3166,7 м3 на весь обсяг спожитої води, тобто більше на 1900 м3 (на суму 5335,95 грн.). Заборгованість по спірному акту з урахуванням часткової оплати у сумі 17212,37 грн. складає 5335,95 грн., яку відповідач відмовився оплачувати. Позов обґрунтований ст.ст. 11, 526, 549, 625, 628, 629 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 193, 230, 232 ГК України, п.п. 3.14, 5.29 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, умовами договору № 947 від 01.01.2006.

31.03.2020 до суду від відповідача надійшов письмовий відзив, просив у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що послуга з водовідведення загальним об`ємом 3166,7 м3 (з розрахунком обсягів каналізації на витік води в об`ємі 1900 м3) не надавалась. За зазначений період були надані послуги з водовідведення загальним об`ємом 1266,7 м3. Відповідач не заперечує та підтверджує акт № 947/2 від 30.09.2018 на суму 17212,37 грн., який був підписаний сторонами та сплачений відповідачем 30.09.2018. По ст. Запоріжжя-1 25.09.2018 було виявлено витоки води у зв`язку з поривом на мережах водопостачання, був складений дефектний акт та власними силами проведені ремонтні роботи. Втрачені обсяги води склали 1900 м3 (витік води відбувся після загального приладу обліку води, встановленого на врізці в мережу позивача). Позивач новим актом донараховує об`єми водовідведення на загальні об`єми води, які зафіксовані приладом обліку води, але до мережі центрального водовідведення внаслідок витоків води 25.09.2018, про які йому було відомо, не потрапляли і послуги з водовідведення за відсутності предмета відведення, позивач не надавав. Вважає, що позов був поданий передчасно, були порушені права відповідача щодо строку про надання відповіді на претензію. Зазначає, що для певних видів позовних вимог встановлений строк позовної давності відповідно до п. 6 ст. 232 ГПК України.

08.04.2020 від позивача надійшла письмова відповідь на відзив. Зазначає, що ані умовами договору № 97, ані приписами чинного законодавства не передбачено визначення таким чином обсягу води, що витрачені споживачем та враховані приладом обліку. Алгоритм, який наведений в листі відповідача від 27.09.2018, застосовується лише до визначення витоку води, коли прилад обліку води на вводі відсутній або не працює з вини споживача, як передбачено п.п. 10.1, 3.3 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України. Надає лист відповідача щодо нарахування за воду та стоки станції Запоріжжя-1 за вересень 2018. У листі наводяться показання загального водоміру, з яких виводяться витрати води споживача в обсязі 4282,7 м3. З цим обсягом погоджуються обидві сторони, заперечення з цього приводу відсутні. Немає заперечень і з приводу відсотків і щодо скиду стічних вод від спожитої води 100% від спожитої води. Обсяг води 1900 м3 враховані загальним приладом обліку, тому є спожитою водою, а підстави для не нарахування стоків на цей обсяг відсутні. Виток води, який нібито стався на мережах відповідача, не підтверджений обома сторонами. Наданий відповідачем дефектний акт позивач не вважає належним та допустимим доказом, оскільки з цього акту не вбачається, яким чином вказані будівельно-монтажні роботи стосуються спірних правовідносин і що саме вони підтверджують. У розрахунку позивача нарахування відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України здійснено за 180 днів від дня, коли виникло зобов`язання.

21.04.2020 від відповідача надійшло письмове заперечення у порядку ст. 167 ГПК України. Вважає, що позивач порушив строки подання письмової відповіді на відзив. Наполягає, що послуги з відводу стічних вод в об`ємі 1900 м3 на суму 5335,95 грн. позивачем не надані. Витоки води об`ємом 1900 м3 до системи центрального водовідведення споживача не надходили. Зазначає, що строк позовної давності для нарахування пені спиває у вересні 2019.

28.04.2020 від позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У порушення ч. 8 ст. 42 ГПК України вказане клопотання електронним цифровим підписом представника учасника справи не скріплене, відтак судом не розглядається.

Враховуючи належне повідомлення позивача про призначене судове засідання, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2006 між Комунальним підприємством Водоканал (позивач) та Державним підприємством Придніпровська залізниця (додатковою угодою № 1/02/2019 від 13.02.2019 сторони внесли зміни до преамбули договору, зазначивши абонентом за договором Акціонерне товариство Українська залізниця в особі Виробничого підрозділу «Запорізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (відповідач) укладений договір № 947 про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації.

За умовами договору (пункт 1.1) водоканал забезпечує абоненту подачу питної води на господарсько-питні, побутові та технічні потреби, а також приймання стічних вод по майданчикам згідно додатку.

Договір діє з 01.01.2006 по 31.12.2006. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії про його припинення не було письмово заявлено однією з сторін (розділ 2 договору).

Згідно п. 3.2.1 договору абонент бере на себе зобов`язання своєчасно оплачувати надані йому послуги з водопостачання та водовідведення.

У розділі 5 договору сторони врегулювали порядок розрахунків. Згідно п. 5.1 основним документом на оплату є акт. Акти за питну воду та послуги стічних вод виписуються основному абоненту з позначенням споживачів представником водоканалу, при наявності особистого посвідчення. Акти виписуються 27-31 числа кожного місяця згідно додатків. Абонент зобов`язаний на протязі трьох банківських днів з дня виписки акта перерахувати кошти на розрахунковий рахунок водоканалу у сумі, вказаній в акті. Якщо абонент відмовляється підписати акт, він підписується представником водоканалу, а в акті робиться відповідний запис про таку відмову. Такий акт пересилається абоненту поштою. Оформлений таким чином акт є обов`язковим для виконання у вказані в ньому терміни, а також є підставою для розрахунків за питне водопостачання та приймання стічних вод.

Відповідно до додатку № 1 до п. 1.3 до договору № 947 для обліку спожитої питної та технічної води на ст. Запоріжжя-І встановлений обліковий прилад ЛЛТ-80х.

Зобов`язання згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України виникають, зокрема з договору та інших правочинів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Аналогічний припис викладений у ст. 173 Господарського кодексу України, якою визначено поняття господарського зобов`язання.

Стаття 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб`єкти господарювання та учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положенням ч. 1 ст. 903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Спір між сторонами виник з приводу наявності заборгованості за договором № 947 від 01.01.2006 про надання послуг з питного водопостачання та приймання стічних вод у системи каналізації.

Як слідує з матеріалів справи, представниками сторін без зауважень та заперечень підписаний акт № 947/2 від 30.09.2018 за період з 01.09 по 30.09.2018 на суму 17212,37 грн.

Вказана сума була оплачена відповідачем 18.10.2018 (оплата на загальну суму 94053,27 грн.), що підтверджується сторонами.

У подальшому позивачем виписаний акт № 947/2 від 30.09.2018 за період з 01.09 по 30.09.2018 на суму 22548,32 грн. Акт підписаний з боку позивача контролером, з боку відповідача не підписаний, зазначено, що споживач з актом ознайомлений, від підпису відмовився.

У зазначених актах визначені витрати води 4282,7 м3, витрати стічних вод в акті на суму 22548,32 грн. 3166,7 м3, в акті на суму 17212,37 грн. 1266,7 м3, тобто різниця склала 1900 м3.

Як слідує з матеріалів справи, листом від 27.09.2018 вих. № ТУ БМЕС-3-10/№ 3480 відповідач повідомив позивача, що 25.09.2018 по ст. Запоріжжя-1 вул. Барикадна було виявлено витоки води у зв`язку з поривом на мережах водопостачання д=100 мм. Втрачені обсяги води склали 1900 м3. Проведені ремонтні роботи та відновлено водопостачання. Просив 1900 м3 води віднести до втрат води ТУ БМЕС-3. У листі від 28.09.2018 вих. № ТУ БМЕС-3-10/№ 3483 відповідач додатково повідомив, що витік води відбувся після загального приладу обліку води, встановленого на врізці в мережі КП «Водоканал» по ст. Запоріжжя-І. Відповідачем до матеріалів справи подано копію дефектного акту, затвердженого відповідачем 25.09.2018, на мережі водопроводу інв. № 131 ст. Запоріжжя-І.

Відповіді позивача на листи відповідача щодо витоку води матеріали дійсної справи не містять.

Вказаний вище акт на суму 22548,32 грн. направлений відповідачу листом від 02.10.2018 вих. № 13642, в якому зазначено про помилковість виписаного позивачем акту № 947/2 від 30.09.2018 за період з 01.09 по 30.09.2018 на суму 17212,37 грн. та надання його споживачу, просив не приймати його до обліку. Зазначено, що вказаний акт виписаний всупереч вимогам Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, КП «Водоканал» визначає обсяги стічних вод за допомогою засобів обліку на водозаборах на підставі вимог п. 5.29 Правил користування.

На вказаний лист відповідач листом від 03.10.2018 вих. № ТУ БМЕС-3-10/№ 3555 повернув направлений акт позивачу, зазначивши, що згідно додатку № 1 до п. 1.3 договору № 947 відсутні стічні води при наявності втрат питної води.

Листом від 18.10.2018 вих. № 1645 позивач повторно направив відповідачу акт № 947/2 від 30.09.2018 за період з 01.09 по 30.09.2018 на суму 22548,32 грн.

У подальшому між сторонами велося листування з приводу акту № 947/2 на суму 22548,32 грн. Відповідач не приймав вказаний акт.

Позивач направив відповідачу претензію від 14.02.2020 № 1194/20/08, яка отримана відповідачем 25.02.2020, згідно якої просив сплатити 5335,92 грн. за актом за період з 01.09.2018 по 30.09.2018.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 затверджені Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, відповідно до п. 5.29 яких у разі відсутності засобів обліку стічних вод їх облік здійснюється такими методами: 1) за допомогою засобів обліку на водозаборах; 2) за паспортною продуктивністю насосів на водозаборах; 3) за паспортним дебітом усіх свердловин та проектною потужністю поверхневого водозабору; 4) на підставі витрат води на технологічні потреби; 5) на підставі замірів кількості стічних вод, що надходять до мереж водовідведення. Метод визначення кількості стічних вод встановлюється виробниками. Якщо кількість стічних вод визначається одним із методів, зазначених у цьому пункті Правил, що зафіксовано договором або двостороннім актом між виробником та споживачем на обумовлений термін, то споживач протягом цього терміну може е надавати виробнику таких даних.

Згідно п. 3.14 даних Правил у разі відсутності у споживача засобів обліку на каналізаційних випусках кількість стічних вод визначається за кількістю води, що надходить з мереж централізованого водопостачання та з інших джерел.

Між сторонами у справі не існує розбіжностей щодо порядку визначення стічних вод згідно умов договору, однак виникли розбіжності щодо визначення їх об`єму у вересні 2018, оскільки відповідач вважає, що 1900 м3 не потрапили до централізованого водовідведення (стався витік води внаслідок чого вода, що витекла, потрапила в землю). При цьому відповідач вказує, що витік води відбувся після загального приладу обліку води, встановленого на врізці в мережі.

Суд відзначає, що стосовно витоку води об`ємом 1900 м3 відповідач повідомляв позивача листом, однак будь-яке інше листування між сторонами з цього приводу відсутнє, зокрема позивач не підтвердив наявність такого витоку. Так само сторонами не визначено об`єму води, що витекла. Дефектний акт, що поданий відповідачем, не може вважатися у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України належним та допустимим доказом наявності витоку води, оскільки складений відповідачем односторонньо, в акті не відображено виконання робіт з усунення пошкодження водовідведення. Такий акт може складатися також на здійснення планових робіт.

Умовами договору не визначено, що обсяги з водовідведення не враховуються при витоку води, об`єм якої врахований приладом обліку, та який (витік води) стався після загального приладу обліку води.

Суд враховує, що об`єм витрат води 4282,7 м3, що зафіксований приладом обліку у спірному періоді, відповідачем не заперечується.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач доказів сплати позивачу заборгованості не подав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про правомірне нарахування позивачем 5335,95 грн.

Позов у цій частині судом задовольняється.

Стосовно передчасного подання позову через не сплив строку для надання відповідачем відповіді на претензію суд зазначає таке.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 справа № 1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Господарським процесуальним кодексом України не передбачене обов`язкове направлення претензії, що безумовно повинно передувати переданню спору на розгляд господарського суду. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 15-рп/2002 право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, порушення, на думку відповідача, досудового врегулювання спору не позбавляє позивача права на звернення до суду та не звільняє відповідача від обов`язку оплатити нараховану суму, яка заявлена до стягнення, і визнана судом обґрунтованою.

Стосовно пропуску строку для надання відповіді на відзив, про що зазначає відповідач, суд зазначає. Відзив, згідно поданих доказів, отриманий позивачем 31.03.2020. Відтак, останнім днем для подання відповіді на відзив є 06.04.2020 (з урахуванням вихідних днів). Таким чином, відповідь на відзив подана позивачем вчасно, оскільки поштове відправлення з відповіддю на відзив було подано до Укрпошти саме 06.04.2020, що слідує з поштового конверту, в якому надійшла вказана відповідь до суду.

Також позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 236,06 грн. 3% річних та 517,58 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також втрати від інфляційних процесів та річні відсотки за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов`язання, вимоги про стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат заявлені позивачем обґрунтовано.

3% річних нараховані позивачем за загальний період із 08.10.2018 по 25.02.2020.

Як встановлено умовами договору № 947 оплата проводиться на протязі трьох банківських днів з дня виписки акта.

Акт № 947/2 виписаний 30.09.2018, однак вручений відповідачу 02.10.2018, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції на листі позивача від 02.10.2018 вих. № 13642. Таким чином, позивачем проводиться нарахування 3% річних з 08.10.2018 правомірно (останнім днем для розрахунку за актом є 05.10.2018).

Перевіривши розрахунок 3% річних, зроблений позивачем, судом встановлено, що він містить арифметичні помилки. Так, сума 3% річних за заявлений позивачем період згідно перерахунку суду становить 720,01 грн.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 237 ГПК України суд не виходить за межі позовних вимог, із відповідача на користь позивача стягується 236,06 грн. 3% річних.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Позивач нараховує інфляційні втрати за загальний період із жовтня 2018 по лютий 2020, що є неправильним. Оскільки інфляційні втрати слід нараховувати починаючи з листопада 2018.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат у межах заявленого позивачем періоду, починаючи з листопада 2018, судом встановлено, що інфляційні втрати за вказаний період становлять 333,37 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. У стягненні 184,21 грн. інфляційних втрат судом відмовляється у зв`язку з необґрунтованістю.

Позивач також просив стягнути з відповідача 5335,95 грн. пені, нарахованої з 08.10.2018 по 05.04.2019.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно п. 6.2 договору № 947 у випадку прострочення сплати наданих водоканалом послуг в термін, зазначений в п.п. 5.1, 5.2 цього договору, абонент зобов`язаний сплатити водоканалу пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати, але в будь-якому разі пеня не може перевищувати 100% загальної суми боргу, згідно Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення платежів за спожиті комунальні послуги та утримання придомових територій» від 20.05.1999 № 686-ХІV.

Відповідно до ст. 1 Згідно Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги суб`єкти підприємницької діяльності сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з подачі питної води на господарсько-питні, побутові та технічні потреби, а також приймання стічних вод є житлово-комунальною послугою.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приписом даної норми передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Позивачем при нарахуванні пені вказаний припис законодавства дотриманий.

Відповідно до ст.ст. 256, 260, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його настання. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з частиною 2 даної статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред`явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Умов щодо збільшення позовної давності, встановленої законом, укладений сторонами договір не містить. Не надано суду доказів досягнення згоди щодо такої умови і в інших документах, якими обмінювалися сторони, і які б однозначно свідчили про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у письмовому запереченні зазначив про недотримання позивачем строку позовної давності для нарахування пені.

Позивач нараховує пеню з 08.10.2018 по 05.04.2019. Позов пред`явлений позивачем до суду 28.02.2020, згідно з штампом поштового відділення зв`язку, в якому позовна заява надійшла до суду.

Відтак, оскільки відповідач заявив про сплив позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені, суд встановив, що до стягнення підлягає пеня, нарахована починаючи з 28.02.2019 по 05.04.2019 (у межах заявленого позивачем періоду).

З огляду на викладене, судом застосовується позовна давність та наслідки її спливу до позовних вимог щодо заявленої до стягнення пені та відповідно, суд вважає доведеним та належним чином обґрунтованим періодом нарахування пені за прострочення сплати акту № 947/2 від 30.09.2018 з 28.02.2019 по 05.04.2019. Відтак, стягненню підлягає пеня у розмірі 1920,96 грн. У стягненні 3414,99 грн. пені судом відмовляється у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного вище, позов у цілому задовольняється судом частково.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) в особі Виробничого структурного підрозділу «Запорізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, буд. 61, ) на користь Комунального підприємства Водоканал (69002, м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая, буд. 61, ) 5335 (п`ять тисяч триста тридцять п`ять) грн. 95 коп. заборгованості, 236 (двісті тридцять шість) грн. 06 коп. 3% річних, 333 (триста тридцять три) грн. 37 коп. інфляційних втрат, 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 96 коп. пені, 1439 (одна тисяча чотириста тридцять дев`ять) грн. 84 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Відповідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, пп. 17.5 п. 17 розділу Перехідних положень ГПК України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано 29 квітня 2020.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя М.В. Мірошниченко