ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2020 р. Справа№ 910/13392/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

без виклику представників сторін

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 (повний текст рішення складено 02.12.2019)

у справі № 910/13392/19 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Жилдорінвест"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 127 328,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 92 733,31 грн. пені, 9 465,44 грн. інфляційних втрат, 16 994,59 грн. 3% річних, 1 798,26 грн. витрат по сплаті судового збору. Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за березень 2019 року в сумі 2 034,93 грн. залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 226 ГПК України. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19, прийняти апеляційну скаргу на розгляд справи, скасувати рішення Господарського суду міста Києва та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів у сумі 127 328,89 грн.

Скаржник вважає рішення суду у справі необґрунтованим, незаконним, а висновок суду таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, які суд вважає встановленими. Суд не з`ясував характер спірних правовідносин, обставини, що мають значення у справі, що призвело до ухвалення судом у цій справі неправильного судового рішення.

На думку скаржника, судом першої інстанції неправильно застосовано та порушено норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, розглянувши справу з порушенням норм процесуального права.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що 14.03.2019 на електронну адресу позивача відправлено повідомлення від 06.03.2019 № НХ-1/1400, яким повідомлено про причину затримки оплати, а саме, у п.п. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 899 від 03.10.2012 "Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку" зазначається, що: суб`єкти господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку: можуть здійснювати витрати, які безпосередньо пов`язані з виробництвом та реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг). При цьому забороняється здійснювати витрати на: капітальні інвестиції (за винятком випадків, рішення щодо яких прийнято Кабінетом Міністрів України), натомість, закупівля уповільнювача вагонного УВСК-07 згідно договору поставки № Л/НХ-18938/НЮ здійснювалась відповідно до фінансового плану про капітальні інвестиції на 2018 рік, затвердженого відповідачем.

На думку скаржника, звернення позивача до Господарського суду міста Києва з тих самих підстав і з тим самим предметом позову є свідомим зловживанням своїми процесуальними правами.

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" у справі № 910/13392/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19 залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків.

Скаржником усунено недоліки апеляційної скарги шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду відповідної заяви.

Одночасно скаржником в тексті апеляційної скарги заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19.

Загальний порядок відновлення пропущених процесуальних строків врегульований ст. 119 ГПК України відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, суд, розглянувши клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги підлягає задоволенню.

Північний апеляційний господарський суд, визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло.

Згідно з ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що позовна заява була подана до Господарського суду міста Києва 26.09.2019 та те, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 127 328,89 грн., вказана справа, відповідно до приписів ГПК України, відноситься до малозначних справ.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2020 поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19. Закінчено проведення підготовчих дій. Призначено розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19 без повідомлення учасників справи.

19.03.2020 від позивача через відділ канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі № 910/13392/19 залишити без змін, вказує на те, що право на розгляд справи означає право особи звернутись до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Також позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що заборона витрат на капітальні інвестиції, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2012 № 899, не скасовує відповідальності відповідача за порушення договірного зобов`язання. Крім того, п.п. 2 п. 1 вказаної постанови встановлено, що така заборона діє лише на період до затвердження (погодження) в установленому порядку відповідного річного фінансового плату, отже, обмеження з оплати товару, поставленого за договором поставки від 28.09.2018 № Л/НХ-18938/НЮ, встановлені постановою, не діють з 06.03.2019, однак, відповідач продовжує порушувати свої договірні зобов`язання.

Відповідно підпункту 3 пункту 11 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ X Господарського процесуального кодексу України "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту: "4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.".

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 28.09.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № Л/НХ-18938/НЮ, відповідно до п. 1.1 якого позивач, за договором постачальник, зобов`язується у 2018р. поставити відповідачу, за договором покупцю, товар, зазначений в Специфікації №1 (Додаток №1 до даного договору), а відповідач - прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 договору найменування (номенклатура, асортимент) товару: (Уповільнювач вагонний УВСК-07) Код ДК021:2015-34630000-2 (Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху). Код УКТ ЗЕД - 8606. Кількість товару: 1 шт. визначається в специфікації №1 (Додаток №1).

Згідно із п. 2.1 договору позивач повинен поставити відповідачу товар, якість якого відповідає наступним нормативним документам: артикули див. в специфікації.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору ціна товару визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації №1 (Додаток №1). Ціна за одиницю товару визначається у Специфікації №1 ( Додаток №1). Сума цього договору на момент його підписання становить 2 338 999,20 грн. з ПДВ (два мільйони триста тридцять вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 20 коп. з ПДВ), у тому числі ПДВ, 20% - 389 833,20 грн. (триста вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять три гривні 20 коп.).

Згідно із п.п. 4.1, 4.3 договору розрахунки проводяться у безготівковій формі шляхом: оплати відповідачем після пред`явлення позивачем рахунка-фактури на оплату товару (далі - рахунок) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару, (за наявності реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних). Датою оплати вважається дата перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача.

Сторонами підписано додаток № 1 до договору "Специфікацію № 1", в якій визначено товар, що підлягає поставці, а саме: Уповільнювач вагонний УВСК-07 (ТУ У 35.2-5:2010, поз. СПТ001.00.00.000-07, паспорт УВСК ПС), у кількості 1 шт. вартістю 2 338 999,20 грн. з ПДВ.

В подальшому, 28.12.2018 позивачем здійснена поставка уповільнювача вагонного УВСК-07 у кількості 1 шт. на загальну суму 2 338 999,20 грн., однак актом від 28.12.2018 № 1 товар визнано таким, що не відповідає п. 2.8 договору.

Відповідно до п.п. 7.4, 7.5 договору при постачанні неякісного товару позивач у погоджений термін, але не більше 20 днів, з моменту складання відповідного акту проводить заміну цього неякісного товару або усуває виявлені недоліки за власний рахунок. У разі невиконання п. 7.4. даного договору за постачання товарів неналежної якості, позивач сплачує відповідачу штраф у розмірі 20% від вартості поставленого неякісного товару, при цьому за власний рахунок та засобами замінює неякісний товар або усуває виявлені недоліки.

Як вбачається із видаткової накладної № РН-0000007 від 25.01.2019 позивач замінив неякісний товар, що також підтверджується актом прийому-передачі товару від 25.01.2019 про поставку товару: вагонного уповільнювача УВСК-07 на суму 2 338 999,20 грн. з ПДВ, довіреністю № 42 від 24.01.2019 та податковою накладною № 6 від 25.01.2019 із квитанцією про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, відповідно до якої податкова накладна № 6 від 25.01.2019 зареєстрована 29.01.2019 за № .

Відповідно до п. 4.1. договору розрахунки проводяться у безготівковій формі шляхом: оплати покупцем після пред`явлення постачальником рахунка-фактури на оплату товару (далі - рахунок) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару, (за наявності реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних).

Однак, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не здійснено оплату у встановлений договором строк за отриманий від позивача товар на суму у розмірі 2 338 999,20 грн.

Натомість відповідач, у травні 2019р. звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з позивача штрафу у розмірі 467 799,84 грн. на підставі п.п. 7.4, 7.5 договору, а позивач, у свою чергу, подав зустрічну позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача 2 576 473,94 грн., з яких: 2 338 999,20 грн. - основний борг, 14 995,23 грн. - 3% річних за період з 12.03.2019 по 28.05.2019, 44 651,49 грн. - інфляційні втрати за період з березня 2019р. по квітень 2019р., 177 828,02 грн. - пеня за період з 12.03.2019 по 28.05.2019.

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № Л/НХ-18938/НЮ від 28.09.2018 в частині своєчасної оплати товару.

Під час розгляду справи в Господарському суді Дніпропетровської області відповідач здійснив часткову оплату боргу на суму у розмірі 1 871 199,36 грн., що підтверджується платіжними дорученнями за № 2020839 від 26.07.2019, відповідно до якого відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 935 599,68 грн., з призначенням платежу "пер.зг.рах. № СФ-07 від 25.01.2019 за уповільнювач вагонний УВСК/код001/дог. Л/НХ-18938/НЮ від 28.09.2018" та № 2057034 від 06.08.2019, відповідно до якого відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 935 599,68 грн., з призначенням платежу "пер.зг.рах. № СФ-07 від 25.01.2019 за уповільнювач вагонний УВСК/код001/дог. Л/НХ-18938/НЮ від 28.09.2018".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 первісний позов задоволено у повному обсязі: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Жилдорінвест" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 467 799,84 грн. штрафу, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 017,00 грн.; закрито провадження у справі за зустрічним позовом в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 871 199,36 грн.; зустрічний позов задоволено частково: стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Жилдорінвест" 595 099,07 грн., з яких: 467 799,84 грн. - основний борг, 88 914,01 грн. - пеня, 14 995,23 грн. - 3% річних, 23 389,99 грн. - інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 926,49 грн. В решті зустрічного позову відмовлено.

Станом на час вирішення даного спору у суді першої інстанції, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 не набрало законної сили та згідно відомостей сайту Судової влади України) (https://cag.court.gov.ua/sud4876/gromadyanam/csz/) переглядалось в апеляційному порядку Центральним апеляційним господарським судом.

В подальшому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 залишено без змін постановою Центральним апеляційний господарським судом від 05.12.2019 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.04.2020.

Враховуючи те, що заборгованість в сумі 467 799,84 грн. відповідачем залишилась неоплаченою, а стягнуті згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 суми пені, 3% річних та інфляційних втрат не враховують весь період прострочення оплати з боку відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 11 500,37 грн. інфляційних втрат за березень 2019р., травень-липень 2019р., 16 994,59 грн. 3% річних за період з 26.02.2019 по 11.03.2019 та з 29.05.2019 по 23.09.2019, 98 833,93 грн. пені за період з 26.02.2019 по 11.03.2019 та з 29.05.2019 по 23.09.2019.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Згідно із ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Факт порушення грошового зобов`язання відповідачем щодо оплати отриманого від позивача товару у розмірі 467 799,84 грн. встановлений рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У статті 549 ЦК України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пунктом 7.6 договору сторонами погоджено умову про те, що в разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Тобто, положення названої статті щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, застосовується до відповідних правовідносин, якщо інше не встановлено законом або договором.

Однак, умовами укладеного між сторонами договору оренди не встановлено можливість стягнення пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати, тому, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду про те, що враховуючи положення ч. 6 ст. 232 ГК України позивач мав право на нарахування пені за період з 26.02.2019 по 26.08.2019.

Перевіривши розрахунок пені, з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, застосувавши правильний період нарахування пені, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що сума пені за період з 26.02.2019 по 11.03.2019 та з 29.05.2019 по 26.08.2019 у розмірі 92 733,31 грн. правильною та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання; однак, водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються; при цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України. (п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", із змінами і доповненнями).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок сум інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих позивачем, враховуючи правильний період нарахування, апеляційний господарський суд погоджується із висновками господарського суду першої інстанції, вважає суми інфляційних нарахувань у розмірі 9 465,44 грн. та 3% річних у розмірі 16 994,59 грн. обґрунтованими, правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

При цьому, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що оскільки позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за березень 2019р. на спірну суму боргу є предметом розгляду у справі № 904/1936/19, тобто, наразі у провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за березень 2019р. на суму у розмірі 2 034,93 грн. підлягають залишенню без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 92 733,31 грн. пені, 9 465,44 грн. інфляційних втрат, 16 994,59 грн. 3% річних, ґрунтується на нормах чинного законодавства та підтверджений матеріалами справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Згідно із ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків, контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, відсутність у відповідача необхідних коштів не звільняє його від відповідальності за порушення зобов`язання, тому посилання скаржника на п.п. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 899 від 03.10.2012 "Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку", враховуючи також п.п. 2 п. 1 вказаної постанови, є безпідставним.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 43 ГПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, а саме: подання декількох позовів до одного й того ж відповідача (відповідачів)з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматичним розподілом справ між суддями.

Однак, скаржником не доведено того, що звернення позивача до Господарського суду міста Києва з тих самих підстав і з тим самим предметом позову мало на меті маніпуляцію автоматичним розподілом справ між суддями.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі 910/13392/19 та для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця", відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Акціонерне товариство "Українська залізниця", згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/13392/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

4. Справу № 910/13392/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім