ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2020 р. Справа № 922/950/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Марше Україна", м. Київ
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Родон Фарм", м. Мерефа, Харківської обл.
про стягнення 40017,88 грн.
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Марше Україна", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Родон Фарм" (далі за текстом - відповідач) 40017,88 грн., з яких:

24212,51 грн. заборгованості;

6000,42 грн. інфляційної складової боргу;

2181,00 грн. 3% річних;

7623,95 грн. пені.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 13/2 від 26.03.2013 щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 31.03.2020 відкрито провадження у справі № 922/950/20; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, за наявними в справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом трьох днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом трьох днів з дня отримання відповіді на позов.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та надання останнім можливості реалізувати власні процесуальні права, судом засобами поштового зв`язку на їх юридичні адреси, зазначені у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань направлено копію вказаної ухвали від 31.03.2020.

Позивачем копію ухвали від 31.03.2020 отримано, про що свідчить зворотне поштове повідомлення № 007674/1, згідно з яким на адресу останнього надсилалась поштова кореспонденція (а. с. 97).

Відповідач також отримав копію ухвали від 31.03.2020, про що свідчить зворотне поштове повідомлення № 007674/2, згідно з яким на адресу останнього надсилалась поштова кореспонденція (а. с. 98).

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення сторін про розгляд даної справи, а останні в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважаються такими, що належним чином повідомлені про розгляд судом справи, а тому не були позбавлені можливості реалізувати власні процесуальні права в межах даної справи.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву в порядку та строки, встановлені ухвалою господарського суду Харківської області від 31.03.2020, однак, звернувся до суду з заявою (вх. № 9239 від 15.04.2020), в якій просить суд по справі № 922/950/20 застосувати строк позовної давності до позовних вимог ТОВ "Марше Україна" до ТОВ "Родон Фарм" та відмовити в позові повністю. При цьому, у вказаній заяві відповідач зазначив, що детальний відзив по справі він надати не може.

З огляду на вказані обставини, а також встановлений законом строк розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати спір по суті за наявними в матеріалах справи документами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, 26.03.2013 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 35/16 (а. с. 13-16; далі за текстом - договір), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. п. 2.1 договору поставка товару за цим договором здійснюється постачальником на підставі заявки покупця (направленої по факсу чи електронною поштою) протягом 7 (семи) календарних днів з моменту її отримання. Постачальник має право на дострокову поставку товару. Сторонами досягнуто домовленості здійснювати постачання товару по даному договору безперервно та ритмічно, не менше 2 (двох) разів за один календарний місяць, виходячи з потреби покупця в товарі. Якщо протягом календарного місяця буде здійснено одну (або не здійснено жодної поставки товару) і це буде пов`язано з тим, що покупця не виникатиме потреби в постачанні товару, жодна зі сторін не матиме претензій до іншої сторони та не нестиме відповідальності.

За змістом розділу 4 договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Перегляд цін на товари, які пропонуються постачальником до поставки за цим договором, здійснюється шляхом узгодження та підписання нової специфікації зі зміненими цінами на товари, що постачаються. Ціна на товар, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається. Сума договору складається з суми вартості партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору. Ціна на товар встановлюється у національній валюті України.

У відповідності до п. п. 5.1-5.3 договору оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем в міру реалізації, один раз в 15 календарних (п`ятнадцять) днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам. Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі або внесення грошових коштів у касу постачальника. Оплата здійснюється протягом п`яти календарних днів з моменту надання звіту. Оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та відповідної видатково-прибуткової накладної, за якою передавався товар. При здійсненні платежу покупець обов`язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору, номер та дату видатково-прибуткової накладної (товарно-транспортної накладної), або номер та дату рахунку.

При цьому, пунктами 6.1 та 6.2 договору передбачено, що граничним терміном реалізації товару являється 6 місяців до кінцевого терміну придатності, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику. З настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобов`язується вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шліхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Згідно з п. 7.2 договору в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов`язання, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. п. 10.1-10.2 договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє протягом одного року. Договір автоматично пролонгується на той самий строк, на який його було укладено, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення дії договору письмово не заявить про бажання розірвати його.

Як свідчать матеріали справи, сторони в рамках зазначеного договору мали тривалі правовідносини, в рамках яких позивач поставляв на користь відповідача товар за відповідними накладними, а відповідач оплачував його або здійснював його повернення в порядку, визначеному п. 6.1-6.2 договору.

Разом з тим, позивач в процесі розгляду даної справи наполягає на тому, що він на протязі терміну дії договору поставив відповідачу товар за видатковими накладними згідно з реєстром (а.с. 30), а саме, № 48 від 23.05.2013, № 80 від 18.06.2013, № 38 від 23.01.2014, № 44 від 03.02.2014, № 45 від 03.02.2014, № 82 від 24.02.2014, № 180 від 08.05.2014, № 181 від 08.05.2014, № 16 від 06.01.2015, № 18 від 08.01.2015, № 17 від 23.01.2015, № 219 від 08.10.2015, № 220 від 08.10.2015, № 264 від 05.11.2015, № 6 від 11.01.2016, № 15 від 11.01.2016 (а.с. 31-46), № 311 від 24.09.2014, № 314 від 25.09.2014, № 374 від 09.12.2014.

При цьому, позивач вказує, що певну частину поставленого ним товару відповідачем була повернута за відповідними видатковими накладними (а.с. 47-87), певна частина частково оплачена, а частина поставленого товару на суму 24212,51 грн. яка залишилася у відповідача, останнім не була оплачена.

В підтвердження зазначених обставин позивач посилається на підписаний між сторонами акт звірки взаєморозрахунків за період 1 півріччя 2016 р. (згідно з яким за інформацією позивача борг відповідача за договором № 13/2 від 26.03.2013 становить 34905,84 грн. а за інформацією відповідача 24212,54 грн.) (а. с. 28) та акт звірки станом на 09.04.2018 (який підписано лише позивачем та згідно з яким борг відповідача за договором становить 24212,51 грн. (а. с. 29).

З посиланням на зазначені обставини, позивач звернувся до господарського суду з позовом по даній справі, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 24212,51 грн. боргу за договором, та нараховані в зв`язку з його простроченням 6000,42 грн. інфляційних, 2181 грн. 3% річних, та 7623,95 грн. пені за період прострочення з 18.03.2019 по 18.03.2020.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Щодо стягнення заборгованості за видатковими накладними № 311 від 24.09.2014, № 314 від 25.09.2014, № 374 від 09.12.2014 суд зазначає наступне.

Позивач зазначаючи про те, що він здійснив поставку товару за зазначеними видатковими накладними, та надаючи суду відповідний реєстр (а. с. 30), при цьому не надав суду доказів існування таких накладних, оскільки до матеріалів позовної заяви ні оригіналів ні копій таких накладних останнім не додавалося.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позову про стягнення боргу за цими видатковими накладними з огляду на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами існування боргу за ними.

Щодо стягнення заборгованості за видатковими накладними № 6 від 11.01.2016, № 15 від 11.01.2016, № 18 від 08.01.2015, № 16 від 06.01.2015, № 181 від 08.05.2014, № 180 від 08.05.2014, № 82 від 24.02.2014, № 45 від 03.02.2014, № 44 від 03.02.2014, № 38 від 23.01.2014, № 48 від 23.05.2013.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Розглянувши надані позивачем видаткові накладні, за якими, як зазначає останній, відповідач має борг, суд констатує, що певна їх частина мають лише відтиск печатки підприємства відповідача та не мають підпису представника відповідача, або взагалі є не підписаними та не скріпленими печаткою підприємства відповідача. Такими видатковими накладними є № 6 від 11.01.2016, № 15 від 11.01.2016, № 18 від 08.01.2015, № 16 від 06.01.2015, № 181 від 08.05.2014, № 180 від 08.05.2014, № 82 від 24.02.2014, № 45 від 03.02.2014, № 44 від 03.02.2014, № 38 від 23.01.2014, № 48 від 23.05.2013.

Таким чином, вказані видаткові накладні, як первинні документи, складені не у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами факту здійснення поставки товару за ними позивачем на користь відповідача.

Посилання позивача в обґрунтування факту поставки за цими видатковими накладними на акт звірки взаєморозрахунків є також безпідставними, оскільки відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, в розумінні вказаного положення закону, поставка товару за видатковою накладною може підтверджуватися виключно видатковою накладною, складеною у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Крім того, з наданого позивачем акту звірки за період 1 півріччя 2016 р. взагалі не вбачається можливим встановлення факту поставки товару за тією чи іншою накладною, а інформація сторін щодо розміру боргу до того ж не збігається, що також може свідчити про спірність проведення тієї чи іншої бухгалтерської операції між сторонами в процесі виконання умов договору. До того ж, акт звірки взаєморозрахунків в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" взагалі не може вважатися первинним документом який засвідчує проведення тієї чи іншої бухгалтерської операції, як на цьому наполягає позивач.

В свою чергу акт звірки станом на 09.04.2018 також не може вважатися належним доказом існування вказаних позивачем обставин, оскільки його підписано лише позивачем та він не містить підпису відповідача у справі.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за видатковими накладними № 6 від 11.01.2016, № 15 від 11.01.2016, № 18 від 08.01.2015, № 16 від 06.01.2015, № 181 від 08.05.2014, № 180 від 08.05.2014, № 82 від 24.02.2014, № 45 від 03.02.2014, № 44 від 03.02.2014, № 38 від 23.01.2014, № 48 від 23.05.2013.

Щодо боргу за рештою видаткових накладних, а саме, № 80 від 18.06.2013, № 17 від 23.01.2015, № 219 від 08.10.2015, № 220 від 08.10.2015, № 264 від 05.11.2015 суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, згідно з вимогами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 97 ЦК України передбачено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 99 ЦК України передбачено, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-2 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Статями 238-239 ЦК України також передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно зі ст.. 244, ч. 1 ст. 245 ЦК України, Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Разом з тим, згідно зі ст. 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Крім того, до 01.01.2015 р. відпуск покупцям або передання безоплатно ТМЦ, нематеріальних активів, грошових документів і цінних паперів супроводжувався наданням постачальнику довіреності типової форми № М-2. Порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей визначався Інструкцією «Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей» Затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 р. N 99, дія якої поширювалася на підприємства, їхні відділення, філії, інші відокремлені підрозділи та представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності.

Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Родон Фарм" є Брунь Олексій Михайлович з 01.01.2012.

Таким чином, саме Брунь Олексій Михайлович уповноважений представляти підприємство відповідача у правовідносинах з третіми особами та має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності.

Як свідчать матеріали справи, саме Брунь Олексій Михайлович підписав від імені підприємства відповідача договір поставки № 13/2 від 26.03.2013.

Суд також зазначає, що п. 11.6. містить зразки підпису Брунь Олексія Михайловича , а згідно з цим пунктом сторони узгодили, що користуючись правом, наданим ст. 207 Цивільного кодексу України, Сторони домовились, що Сторони можуть (використовувати факсимільне відтворення підписів керівників Сторон для вчинення правочинів, пов`язаних з даним Договором. Сторони визнають рівну юридичну силу власного підпису та факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного копіювання на додаткових угодах до Договору, а також на інших документах, що мають значення для його виконання (Акти приймання-передачі, Акти виконаних робіт, Рахунки-фактури, тощо), відповідно до зразків підпису.

Однак, як свідчать видаткові накладні № 264 від 05.11.2015, № 219 від 08.10.2015, вони хоча і скріплені печаткою підприємства відповідача, проте в них графі «Отримав( ла ) зазначено прізвища « ОСОБА_2 » та « ОСОБА_3 » відповідно, однак доказів наявності в названих осіб довіреностей на представництво інтересів підприємства відповідача, в т.ч. щодо отримання товару, суду не надано.

Розглянувши решту видаткових накладних № 80 від 18.06.2013, № 17 від 23.01.2015, № 220 від 08.10.2015. суд зазначає, що вони хоча і скріплені печаткою підприємства відповідача, проте підписані невідомою особою (особами) без зазначення її прізвища та обсягу повноважень. Доказів наявності в цих осіб довіреностей на представництво інтересів підприємства відповідача, в т.ч. щодо отримання товару, суду також не надано.

Також матеріали справи не містять і інших документів бухгалтерської звітності, які б могли засвідчити факт проведення бухгалтерських операцій щодо поставки товару за видатковими накладними № 264 від 05.11.2015, № 219 від 08.10.2015, № 80 від 18.06.2013, № 17 від 23.01.2015, № 220 від 08.10.2015 позивачем саме відповідачу.

Зазначені обставини ставлять під сумнів факт поставки позивачем товару уповноваженим особам підприємства відповідача, а відтак і самому відповідачу.

Разом з тим, навіть у випадку, якщо поставка товару за вказаними видатковими накладними мала місце саме на користь відповідача, в даному випадку вимоги позивача про його оплату в судовому порядку не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 164, ч. 6 ст. 165 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). До відзиву додаються зокрема докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Статтею 194 ГПК України передбачено, що з розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 252 ГПК України також передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Разом з тим, як вже було зазначено вище, у відповідності до п. п. 5.1-5.3 укладеного між сторонами договору оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем в міру реалізації, один раз в 15 календарних (п`ятнадцять) днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам. Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі або внесення грошових коштів у касу постачальника. Оплата здійснюється протягом п`яти календарних днів з моменту надання звіту. Оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та відповідної видатково-прибуткової накладної, за якою передавався товар.

При цьому, пунктами 6.1- 6.3 договору передбачено, що граничним терміном реалізації товару являється 6 місяців до кінцевого терміну придатності, після чого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню постачальнику. З настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник зобов`язується вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шліхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом. У випадку не вивезення Постачальником товару в термін, передбачений п. 6.2., покупець не несе жодної відповідальності за збереження товару постачальника.

Оскільки граничним строком реалізації поставленого товару являється 6 місяців до кінцевого терміну придатності, відповідно після настання даного граничного строку товар або має бути вивезеним позивачем в порядку, визначеному п. 6.2. договору, або оплаченим на протязі 15 днів.

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем звітів про реалізацію товару та його оплату кожні 15 календарних днів після його реалізації, як на цьому наполягає позивач в позовній заяві. Також матеріали справи не містять і доказів додаткового сповіщає відповідачем позивача про настання граничного терміну реалізації товару.

Разом з тим, позивачем ні при поданні позову (ч. 2 ст. 164 ГПК України), ні в процесі розгляду справи судом не надано будь-яких доказів стосовно того, що граничний термін реалізації поставленого товару за видатковими накладними № 264 від 05.11.2015, № 219 від 08.10.2015, № 80 від 18.06.2013, № 17 від 23.01.2015, № 220 від 08.10.2015 є таким, що сплинув та не був повернутий відповідачем за відповідною вимогою позивача у справі в порядку, визначеному п. 6.2. договору.

Також матеріали справи не містять і доказів направлення позивачем на адресу відповідача вимоги про оплату цього товару в порядку, визначеному ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Суд також констатує, що згідно з наданими позивачем накладними про повернення товару, за якими, як зазначає позивач, він отримував від відповідача певна частина товару, поставлена за згаданими видатковими накладними, поверталася позивачу, а відтак не підлягає оплаті.

Документів бухгалтерської звітності, які б в передбаченому порядку зафіксували обставини поставки товару та його подальшого повернення (з відповідною конкретизацією щодо найменування товару, який поставлявся та в подальшому повертався, дати поставки та повернення, його вартості, граничного строку реалізації, тощо) матеріали справи не містять та позивачем ні при поданні позову (ч. 2 ст. 164 ГПК України), ні в процесі розгляду даної справи суду не надано.

За таких обставин, позов в частині стягнення заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними № 264 від 05.11.2015, № 219 від 08.10.2015, № 80 від 18.06.2013, № 17 від 23.01.2015, № 220 від 08.10.2015 також не підлягає задоволенню з огляду на недоведеність факту його поставки саме уповноваженим особам підприємства відповідача, недоведеності настання строку його оплати та розміру боргу в контексті визнання факт його часткового повернення за наданими позивачем накладними про його повернення.

Оскільки в позові про стягнення боргу за поставлений товар відмовлено, також не підлягає задоволення позов в частині стягнення пені, інфляційних та річних.

Посилання позивача на факти та обставини, встановлені в Постанові Східного апеляційного господарського суду по справі № 922/2773/18, суд також вважає безпідставними, оскільки відповідача в даній справі та справі № 922/2773/18 є різні суб`єкти господарювання, спори в справах виникли в різних правовідносинах, а постанову у справі № 922/2773/18 суд апеляційної інстанції приймав на підставі іншого обсягу доказової бази, ніж та, що була надана позивачем зокрема в процесі розгляду даної справи.

Крім того, з огляду на вказані вище обставини, також не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, керуючись ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача, оскільки, за наслідками розгляду справи у позові відмовлено повністю.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовлено.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О.І. Байбак