ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 5023/5847/11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Банаська О. О. - головуючого, Васьковського О. В., Пєскова В. Г.

за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.

за участю представників:

скаржник ТОВ "Фінансова компанія "Поліс": Гамей В. В.

арбітражний керуючий: Корольов В. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2019

у складі колегії суддів: Плахова О. В. - головуючого, Мартюхіної Н. О., Шутенко І. А.

у справі за заявою Фізичної особи - підприємця Ринського Владислава Леонідовича

про визнання банкрутом

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст і підстави наведених у заяві вимог

1. У провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа № 5023/5847/11 за заявою Фізичної особи - підприємця Ринського Владислава Леонідовича (далі - ФОП Ринський В. Л.) про визнання банкрутом відповідно до статей 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) у редакції, чинній до 19.01.2013.

2. Постановою Господарського суду Харківської області від 20.07.2011 ФОП Ринського В. Л. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора.

3. 09.08.2016 ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Корольовим Вадимом В`ячеславовичем подано до Господарського суду Харківської області заяву про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 26308), в якій ліквідатор просив суд визнати за ФОП Ринським В. Л. право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 47-1,47-2,47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_2 на користь ФОП Ринського В. Л. нежитлові приміщення 1-го поверху № 47-1,47-2,47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1. 4 . 29.11.2018 ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Корольовим В. В. подано до Господарського суду Харківської області уточнену заяву про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 33489), в якій він просив суд:

- визнати за ФОП Ринським В. Л. право власності нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3 в літ. "А-5", загальною площею 81,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- витребувати від ОСОБА_2 на користь ФОП Ринського В. Л . нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3 в літ. "А-5", загальною площею 81,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

5. В обґрунтування заявлених вимог ліквідатор боржника посилався, зокрема, на те, що ухвалою Ґосподарського суду Харківської області від 15.09.2015, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2015, задоволено заяву Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.10.2011, укладений між ФОП Ринським В. Л. в особі арбітражного керуючого Шинкарчука А. В. та гр. ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округа Купровською Я. М. в реєстрі за № 992 на підставі протоколу проведення прилюдних торгів № 7 від 26.07.2011 щодо реалізації нежитлових приміщень першого поверху в літері "А-5" № 47-1, № 47-2, № 47-3 загальною площею 80,1 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

6. Боржник Ринський В. Л. був власником нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщення першого поверху №47 - 1, 47 - 2, 47 - 3 в літ. "А - 5" заг. пл. 80, 1 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2007 та рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.07.2011 у справі № 2-5794.

7. 15.10.2011 між колишнім ліквідатором ФОП Ринського В.Л. арбітражним керуючим Шинкарчуком А. В. та гр. ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу вищезазначених нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я. М., відповідно до якого колишнім ліквідатором банкрута - Шинкарчуком А. В., що діяв на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20.07.2011, було продано ОСОБА_4 вищезазначену нерухомість за ціною 95 600,00 грн (згідно з протоколом аукціону від 26.07.2011). Спірна нерухомість перебувала в іпотеці ПАТ ВТБ "Банк" на підставі договору іпотеки № 1541-17/07-ДЮ1 від 08.11.2007, укладеного в забезпечення виконання умов кредитного договору № 1541-17/07-СК від 08.11.2007.

8. 24.10.2011 ОСОБА_4 продав ОСОБА_7 нежитлові приміщення за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.10.2011 peєстр. № 1015, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я. М.

9. 28.02.2012 ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 нежитлові приміщення за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 28.02.2012 реєстр. № 134, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я. М.

10. 29.03.2012 ОСОБА_7 і ОСОБА_8 уклали договір про розірвання раніше укладеного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень посвідченого Купровською Я. М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за peєстр. № 134.

11. 12.09.2012 ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 нежитлові приміщення за договором купівлі-продажу від 12.09.2012 peєстр. № 4395, посвідченим приватним нотаріусом Васіковою Л. Є.

12. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2015, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2015, задоволено заяву ПАТ "ВТБ Банк"; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.10.2011, укладений між ФОП Ринським В .Л. в особі арбітражного керуючого Шинкарчука А. В. та гр. ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я. М. в реєстрі за № 992 на підставі протоколу проведення прилюдних торгів № 7 від 26.07.2011 щодо реалізації нежитлових приміщень першого поверху в літері "А-5" № 47-1, № 47-2, № 47-3 загальною площею 80,1 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

13. 16.08.2017 ОСОБА_2 подарувала спірні нежитлові приміщення ОСОБА_9 , який був залучений до участі у розгляді справи ухвалою суду від 07.09.2017.

14. Цей договір було розірвано та зареєстровано спірні приміщення за ОСОБА_2 (державна реєстрація 25.09.2017).

15. З огляду на зміну характеристик спірних приміщень (площі та призначення), дослідивши інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для виникнення права власності ОСОБА_2 як на приміщення 1-го поверху № 47-1, 47-2, 47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 так і на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3 в літ. А-5, загальною площею 81,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є договір купівлі- продажу серія та номер 4395 від 12.09.2012, посвідчений Васіковою Л. Є., приватним нотаріус Харківського міського нотаріального округу, що свідчить про те, що це одне і те ж майно.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

16. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.11.2016 було задоволено заяву ліквідатора ФОП Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В. В.; визнано за ФОП Ринським Владиславом Леонідовичем право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 47-1, 47-2, 47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано від ОСОБА_2 на користь ФОП Ринського В. Л. нежитлові приміщення 1-го поверху № 47-1, 47-2, 47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

17. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.11.2016 та прийнято нове рішення, яким заяву ліквідатора ФОП Ринського В.Л. арбітражного керуючого Корольова В. В. задоволено; визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №47-1, 47-2, 47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано від ОСОБА_2 на користь ФОП Ринського В. Л. нежитлові приміщення 1-го поверху № 47-1, 47-2, 47-3 в літ. А-5, загальною площею 80,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

18. Апеляційний господарський суд скасував ухвалу суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права, які полягали в тому, що подальших набувачів спірного майна, а саме - ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не було залучено місцевим господарським судом до участі у справі, тобто фактично місцевий господарський суд прийняв рішення про права і обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

19. Водночас, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення заяви ліквідатора боржника арбітражного керуючого Корольова В. В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

20. Розглянувши клопотання ОСОБА_2 (вх. № 1427) про застосування позовної давності до вимог ліквідатора, апеляційний суд дійшов що перебіг позовної давності стосовно вимоги арбітражного керуючого про витребування майна розпочався саме з дня визнання недійсним правочину, отже заяву арбітражного керуючого від 09.08.2016 було подано до господарського суду в межах трирічного строку позовної давності.

21. Постановою Вищого господарського суду України від 04.07.2017 касаційну скаргу ОСОБА_2 б/н від 21.04.2017 задоволено, скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.11.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.02.2017; справу № 5023/5847/11 в частині розгляду заяви ліквідатора Корольова В. В. № 29/1-5023/5847 від 02.08.2016 передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області в іншому складі суду, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 б/н від 20.03.2017 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.11.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 у справі № 5023/5847/11 - припинено.

22. У цій постанові Вищий господарський суд України зазначив, що даний спір виник між особою, стосовно якої порушено справу про банкрутство - ФОП Ринським В. Л., та не учасником провадження у справі про банкрутство, а саме фізичною особою ОСОБА_2 з приводу відновлення порушеного володіння спірними нежитловими приміщеннями шляхом їх вилучення у натурі у порядку статті 388 Цивільного кодексу України (витребування майна з чужого незаконного володіння) та виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли суто із цивільних правовідносин, не пов`язаних із банкрутством ФОП Ринського В . Л . , суди попередніх інстанцій помилково не врахували суб`єктний склад сторін такого спору, де особа, стосовно якого порушено провадження у справі про банкрутство, фактично є позивачем, а фізична особа, яка не є учасником провадження у справі про банкрутство, відповідно,- відповідачем, і дійшли передчасного висновку про підвідомчість справи господарським судам України.

23. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.04.2018 у цій справі відмовлено ліквідатору у задоволенні заяви (вх. № 7282 від 19.03.2018) про залишення без розгляду заяви ліквідатора (вх. № 26308 від 09.08.2016) про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння; закрито провадження з розгляду заяви ліквідатора (вих. № 29/1-5023/5847 від 02.08.2016, вх. № 26308 від 09.08.2016) про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Закриваючи провадження з підстав іншої юрисдикції спору, суд послався, зокрема, на відповідний висновок у постанові Вищого господарського суду України від 04.07.2017.

24. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17.10.2018, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ТОВ "ФК "Поліс"; скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.04.2018 та направлено справу на розгляд до Господарського суду Харківської області.

25. У постанові від 17.10.2018 Верховний Суд зазначив, що враховуючи спрямованість Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси в тому числі майна, яке безпідставно вибуло з права власності банкрута, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів, а також беручи до уваги те, що до повноважень ліквідатора банкрута відноситься обов`язок вживати заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає правомірним висновок суду апеляційної інстанції про те, що заява ліквідатора про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння має розглядатись у межах даної справи про банкрутство.

26. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.12.2018 відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні клопотання про відкладення розгляду заяви (вх. № 34748 від 12.12.2018); відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Сасіна А. О., як представника ОСОБА_2, про відкладення розгляду заяви (вх. № 34751 від 134.12.2018); задоволено заяву ліквідатора про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 26308 від 09.08.2016); визнано за ФОП Ринським В. Л. право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3 в літ. А-5, загальною площею 81,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 101; постановлено витребувати від ОСОБА_2 на користь ФОП Ринського В. Л. нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, 2, 3 в літ. А-5, загальною площею 81,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 101.

27. Такі висновки місцевого господарського суду мотивовані обґрунтованістю поданої ліквідатором заяви про витребування майна банкрута з посиланням на положення статей 330, 387, 286, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № 923/318/13, від 11.06.2014 у справі № 6-52цс14, від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс16, за якою, у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

28. Вирішуючи клопотання ОСОБА_2 та її представника Саніна А. О. про відкладення призначеного на 13.12.2018 розгляду справи суд першої інстанції дослідив обставини, наведені в обґрунтування цих клопотань, перевірив дотримання гарантій реалізації відповідачем процесуальних прав та надав оцінку поважності причин неявки в судове засідання, відтак відмовив відповідачу та її представнику в задоволенні їх заяв про відкладання розгляду справи та вважав за можливе вирішення заяви ліквідатора по суті за наявними у справі матеріалами.

29. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено та скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.12.2018 у справі № 5023/5847/11. Відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 26308 від 09.08.2016).

30. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення заяви ліквідатора ФОП Ринського В. Л. арбітражного керуючого Корольова В.В. про визнання права власності та витребування майна банкрута (вх. № 26308 від 09.08.2016) зазначивши, що договір купівлі-продажу від 15.10.2011, укладений між попереднім ліквідатором боржника арбітражним керуючим Шинкарчуком А. В. та гр. ОСОБА_4 , за яким спірне приміщення вибуло з власності боржника, визнано недійсним в судовому порядку, а відтак майно вибуло з володіння власника поза його волею, а тому підстава, на якій придбане вказане майно наступними набувачами у ланцюгу наступних угод, згодом відпала, отже особа, за якою зареєстровано право власності на момент звернення ліквідатора із заявою про повернення спірного майна в порядку статті 388 ЦК, зобов`язана повернути майно.

31. Водночас, апеляційний суд застосував позовну давність до заяви ліквідатора про визнання права власності та витребування майна банкрута (вх. № 26308 від 09.08.2016) пославшись на те, що у поданому 13.09.2016 до суду першої інстанції особисто ФОП Ринським В. Л. відзиві на цю заяву, останнім заявлено про застосування строків позовної давності до заяви ліквідатора, проте цій заяві боржника не було надано правової оцінки місцевим господарським судом.

32. Встановивши, що стороною у справі є ФОП Ринський В. Л. як суб`єкт господарювання, а дії арбітражного керуючого (прирівняного до службової особи боржника) у цій справі є здійсненням прав і обов`язків цієї особи, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху в літері "А-5" №47-1, №47-2, №47-3 загальною площею 80,1 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я.М. в реєстрі за № 992, визнано недійсним з моменту його укладення (з 15.10.2011р.), строк позовної давності, для звернення ліквідатора арбітражного керуючого Корольова В. В. з заявою про витребування майна починає перебіг з моменту вибуття майна з володіння банкрута, тобто з 15.10.2014.

33. Отже, враховуючи, що заява ліквідатора арбітражного керуючого Корольова В. В. про витребування майна банкрута є обґрунтованою, проте заявником пропущений трирічний строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, а боржником заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ліквідатора арбітражного керуючого Корольова В. В. про витребування майна банкрута у зв`язку із спливом позовної давності.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог

34. Не погоджуючись з постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 ТОВ "ФК "Поліс" просить скасувати це судове рішення та залишити в силі ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.12.2018 у справі № 5023/5847/11.

РУХ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

35. 19.08.2019 ТОВ "ФК "Поліс" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою № 3.450 від 16.08.2019 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 у справі № 5023/5847/11.

36. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 5023/5847/11 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: Білоус В. В. - головуючого, Ткаченко Н. Г., Жуков С. В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2019.

37. У зв`язку із запланованою відпусткою судді Білоуса В. В. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 5023/5847/11 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: Банаська О. О. - головуючого, Катеринчук Л. Й., Пєскова В. Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019.

38. Ухвалою Верховного Суду від 23.08.2019 відкрито касаційне провадження у справі № 5023/5847/11 за вказаною касаційною скаргою, призначено її розгляд на 19.09.2019 та надано учасникам справи строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 10.09.2019.

39. 11.09.2019 до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу.

40. Ухвалою Верховного Суду від 19.09.2019 розгляд касаційної скарги ТОВ "ФК "Поліс" відкладено на 17.10.2019.

41. 16.10.2019 до Верховного Суду надійшли пояснення ТОВ "ФК "Поліс".

42. У зв`язку з відпусткою судді Пєскова В. Г. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 5023/5847/11 визначено колегію суддів у складі: Банаська О. О. - головуючого, суддів - Васьковського О. В., Катеринчук Л. Й., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2019.

43. Ухвалою від 16.10.2019 справу прийнято до провадження новим складом суду.

44. Ухвалою Верховного Суду від 17.10.2019 касаційне провадження у справі № 5023/5847/11 зупинено до закінчення перегляду судових рішень у касаційному порядку у справі № 10/5026/995/2012 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та у справі № 914/3224/16 Великою Палатою Верховного Суду.

45. Ухвалою від 16.03.2019 поновлено касаційне провадження у справі № 5023/5847/11, призначено розгляд касаційної скарги на 09.04.2020.

46. Ухвалою від 02.04.2020 повідомлено учасників справи про необов`язковість їх явки в судове засідання, роз`яснено наслідки такої неявки та можливість подати процесуальні документи (заяви, клопотання, скарги, відзиви тощо) електронною поштою, іншими дистанційними засобами зв`язку.

47. У зв`язку з відпусткою судді Катеринчук Л. Й., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 5023/5847/11 визначено колегію суддів у складі: Банаська О. О. - головуючого, суддів Васьковського О. В., Пєскова В. Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2020.

48. Ухвалою від 07.04.2019 справу прийнято до провадження новим складом суду.

49. 09.04.2020 до Верховного Суду надійшли пояснення арбітражного керуючого Корольова В. В.

50. Ухвалою Верховного Суду від 09.04.2020 розгляд касаційної скарги ТОВ "ФК "Поліс" відкладено на 30.04.2019 та, серед іншого, роз`яснено учасникам справи можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

51. 27.04.2020 до Верховного Суду надійшла заява боржника ФОП Ринського В. Л.

52. 29.04.2020 до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення арбітражного керуючого Корольова В. В.

53. На момент проведення судового засідання від учасників справи заяв чи клопотань про оголошення перерви або відкладення розгляду справи не надходило.

54. У судовому засіданні 30.04.2020 брали участь представник скаржника та арбітражний керуючий, які надали пояснення у справі.

55. Інші учасники справи клопотань про участь у справі у режимі відеоконференції не подавали, явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були сповіщені належним чином.

Щодо реалізації учасниками справи процесуальних прав

56. Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

57. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 ГПК України).

58. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 3, 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України).

59. За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

60. Окрім того, відповідно до частини 1 статті 295 ГПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

61. Отже, учасник справи, який не є касатором, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право на подання письмового відзиву на касаційну скаргу іншого учасника справи (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 43/122).

62. Таке право реалізується учасником справи на протязі строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

63. Як зазначалось вище, ухвалою Верховного Суду від 23.08.2019 відкрито касаційне провадження у справі № 5023/5847/11 за вказаною касаційною скаргою, призначено її розгляд на 19.09.2019 та надано учасникам справи строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 10.09.2019.

64. Ця ухвала суду касаційної інстанції надіслана на адресу учасників справи рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення та була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 27.08.2019 (http://reestr.court.gov.ua/Review/83822628).

65. Інші процесуальні судові рішення касаційного суду у цій справі також були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

66. Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

67. У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

68. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

69. З урахуванням викладеного учасники справи мали достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України, в тому рахунку, права на подання відзиву на касаційну скаргу.

70. Станом на момент розгляду скарги ТОВ "ФК "Поліс" відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи, окрім ОСОБА_2., не надходили.

71. Пояснення (заяви по суті справи) подали ТОВ "ФК "Поліс", арбітражний керуючий Корольов В. В. та боржник ФОП Ринський В. Л.

72. Ухвалою Верховного Суду від 09.04.2020 розгляд касаційної скарги ТОВ "ФК "Поліс" відкладено на 30.04.2019 та, серед іншого, роз`яснено учасникам справи можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

73. Представники учасників справи, окрім представника скаржника та арбітражного керуючого, у судове засідання 30.04.2020 не з`явилися, від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності її та представника, інші учасники справи право на участь у судовому засіданні, в тому числі в режимі відеоконференції відповідно до статті 197 ГПК України не реалізували.

74. Оскільки, явка учасників справи не була визнана обов`язковою, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності повноважних представників учасників справи.

75. При цьому суд враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу ТОВ "ФК "Поліс"

76. ТОВ "ФК "Поліс" заперечує висновок про пропуск ліквідатором позовної давності та стверджує, що всупереч положень частини п`ятої статті 267 ЦК України суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки заявам ліквідатора і кредитора щодо поважності причин пропуску позовної давності та не врахував обставин, що унеможливлювали своєчасне (в межах трирічного строку з моменту укладення договору) звернення із заявою про витребування майна, а саме того, що договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна від 15.10.2011 визнано недійсним за заявою ПАТ "ВТБ Банк" ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2015, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2015.

77. Касатор стверджує, що з огляду на презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), презумпцію правомірності набуття права власності (стаття 328 ЦК України), існуючу судову практику та особливості статусу ліквідатора фізичної особи-підприємця, пред`явлення вимоги про витребування майна боржника відчуженого на підставі договору купівлі-продажу, укладеного за результатами прилюдних торгів, стало можливим та набуло юридичної доцільності лише після набрання законної сили судовим рішенням про визнання вказаного договору відчуження майна банкрута недійсним.

78. Також, скаржник посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосуванням норм матеріального права під час апеляційного провадження, стверджуючи, що не дослідивши питання поважності причин пропуску позовної давності, суд апеляційної інстанції фактично не виконав завдання щодо сприяння у реалізації прав позивача, не дослідив доводи щодо недобросовісності набувача та не забезпечив захисту інтересів боржника і кредиторів, що є порушенням приписів частини шостої статті 3-1 Закону про банкрутство у редакції, чинній до 19.01.2013.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

( ОСОБА_2 )

79. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, посилаючись на обставини і мотиви наведені у оскаржуваному судовому рішенні, зокрема стверджує, що:

- під час розгляду справи у суді першої інстанції було порушено засади рівності учасників судового процесу перед законом і судом;

-під час попереднього розгляду заяви ліквідатора подавала заяви про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що відповідає правовій позиції, яка неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду;

- матеріали справи свідчать про пропуск ФОП Ринським В. Л. позовної давності щодо вимог про витребування спірного майна.

(ліквідатор ФОП Ринського В. Л. - арбітражний керуючий Корольов В. В.)

80. Ліквідатор боржника підтримав доводи касаційної скарги, просив її задовольнити та зазначив, зокрема, що з огляду на обсяг і спосіб реалізації ліквідатором прав щодо майна боржника, пріоритет захист інтересів кредиторів під час формування ліквідаційної маси, висновки Верховного Суду у справах № 914/3224/16 та № 10/5026/995/2012 можуть бути застосовані у даній справі частково, лише з урахуванням конкретних обставин провадження у справі про банкрутство ФОП Ринського В . Л. та основної мети такого провадження - задоволення/погашення вимог кредиторів.

81. Також, ліквідатор наголосив, що звертаючись із заявою про витребування від ОСОБА_2 майна банкрута, передусім він діяв на виконання своїх обов`язків та в інтересах кредиторів, а банкрут при вирішенні такого спору позбавлений правомочностей щодо свого майна, тому не може відмовитися від права власності, заявивши про застосування позовної давності до вказаних вимог.

82. Арбітражний керуючий зазначив, що банкрут не заперечував проти та не подавав заяв про застосування позовної давності щодо вимог ліквідатора про витребування набутого ОСОБА_2 майна боржника, що підтверджується заявою ОСОБА_5 , справжність підпису якого на заяві від 28.04.2020 засвідчена нотаріально. До того ж ОСОБА_2 у касаційній скарзі на ухвалу Господарського суду Харківської області від 10.11.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 заперечувала факт подання нею клопотання про застосування позовної давності до вимог ліквідатора.

83. Окрім того, ліквідатор зауважив, що, за умови змін у судовій практиці щодо застосування строків давності за вимогами про витребування майна з незаконного володіння, судам належало врахувати та надати юридичну оцінку доводам ліквідатора щодо причин неможливості подання заяви про витребування спірного майна до набрання законної сили судовим рішенням 15.09.2015 про визнання недійсним первісного договору про його відчуження, наведених у клопотанні ліквідатора від 03.10.2016, запереченнях на клопотання про застосування позовної давності від 20.02.2017, від 07.08.2019.

(ФОП Ринський Владислав Леонідович)

84. Стосовно висновку апеляційного суду про застосування позовної давності до вимог ліквідатора, викладеної у поданому особисто боржником ФОП Ринським В. Л. відзиві (вх. № 26308 від 09.08.2016), у адресованій Верховному Суду заяві від 28.04.2020 ОСОБА_5 повідомив, що ніколи не подавав до судів першої та апеляційної інстанції відзиву на заяву ліквідатора на підставі заяви про витребування майна боржника від ОСОБА_2 , не надавав права представляти його інтереси у зв`язку із зазначеними вимогами та нікому не доручав заявляти або подавати заяву про застосування позовної давності до вимог ліквідатора про витребування майна від ОСОБА_2 Підпис ОСОБА_5 на цій заяві засвідчено нотаріально.

85. Від інших учасників відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

86. Відповідно до приписів пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460-IX розгляд поданої 19.08.2019 касаційної скарги ТОВ "ФК "Поліс" здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

87. Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

88. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

89. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

90. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанції

91. Вимоги ліквідатора ФОП Ринского В. Л арбітражного керуючого Корольова В. В. про визнання за боржником права власності на нежитлові приміщення та витребування цього нерухомого майна від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 становлять предмет розгляду у цій справі.

92. Об`єктом касаційного перегляду є постанова Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 про скасування ухвали першої інстанції та відмову у задоволенні заяви ліквідатора з підстав застосування позовної давності за відповідною заявою банкрута-фізичної особи - підприємця.

93. При цьому касатор не оскаржує постанову апеляційного суду в частині висновків по суті спірних правовідносин, а саме про наявність правових підстав для задоволення заяви ліквідатора боржника про визнання права власності та витребування майна банкрута.

94. Отже, з огляду на предмет розгляду, підстави заяви ліквідатора, встановлені судами попередніх інстанцій обставини, заяви учасників справи і доводи касаційної скарги, а також передбачені статтею 300 ГПК України межі перегляду у касаційному порядку судових рішень, у касаційному провадженні підлягає перевірці правильність, обґрунтованість та вмотивованість застосування судом апеляційної інстанції позовної давності до вимог ліквідатора про витребування майна на користь боржника.

95. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

96. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

97. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

98. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Щодо початку перебігу позовної давності за заявленими ліквідатором вимогами

99. Як встановлено судам попередніх інстанцій спірне майно вибуло з володіння власника (ФОП ОСОБА_5 .) внаслідок укладення між попереднім ліквідатором боржника арбітражним керуючим Шинкарчуком А. В. та гр. ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 15.10.2011, який визнано недійсним за заявою кредитора ПАТ "ВТБ Банк" ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2015, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2015.

100. Верховним Судом у постанові від 27.11.2018 у справі № 904/6495/13 викладено правову позицію, за якою у процедурі банкрутства майно боржника вибуває з володіння власника (органу управління боржником) в момент введення ліквідаційної процедури та з призначенням ліквідатора до нього переходять права органу управління боржником.

101. Визнання в судовому порядку недійсним правочину з продажу майна боржника у ліквідаційній процедурі очевидно підтверджує вихід ліквідатора за межі принципів добросовісності та законності, передбачених Законом про банкрутство, та означає порушення ним тих повноважень розумного власника, якими наділив його законодавець в момент введення ліквідаційної процедури.

102. Отже, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство, не є вираженням волі власника майна (банкрута), на вибуття такого майна з його володіння, що дає підстави повернення майна володільцю, шляхом його витребування у відповідача як добросовісних набувача, в порядку частини першої статті 388 ЦК України. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 908/431/14, постанова від 21.06.2018 у справі № 927/939/17.

103. Можливість судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, визнання або оспорювання, серед іншого, обумовлена строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовною давністю (стаття 256 ЦК України).

104. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

105. До позовних вимог про визнання недійсними договорів та витребування майна на підставі статей 203, 215, 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки. Така правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц та відображена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, від 23.01.2019 у справі № 916/2130/15, від 23.01.2019 у справі № 910/2868/16.

106. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

107. Таким чином, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

108. У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

109. Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

110. Для суб`єкта підприємницької діяльності, як сторони правочину (договору), днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09, постанові Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18.

111. У розвиток наведених позицій у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 17.03.2020, у справі № 10/5026/995/2012 сформовано висновок про те, що у разі пред`явлення позову у межах справи про банкрутство як особою, право якої порушене (боржником), так і в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою (арбітражним керуючим) перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила; оскільки в протилежному випадку має місце безпідставне наділення арбітражного керуючого як особи, що у справі про банкрутство діє від імені боржника, особливим статусом з наданням тим самим боржнику як носію права у спорі не передбаченої нормами закону переваги перед іншими учасниками цього спору у захисті своїх прав та інтересів, зокрема, обмежує протилежну сторону спору у захисті своїх прав та інтересів щодо предмета спору, і, відповідно, ставить її у нерівне становище перед суб`єктом звернення - боржником/арбітражним керуючим.

112. Відтак враховуючи, що ані Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ані чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником), Верховний Суд акцентував, що при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство, так і дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні положення стосовно позовної давності.

113. З огляду на зазначене, враховуючи усталену на час касаційного перегляду цієї справи правову позицію щодо початку перебігу строку позовної давності за вимогами ліквідатора в інтересах боржника з моменту як боржник довідався або міг довідатися про порушення своїх прав (протиправного відчуження майна), Верховний Суд відхиляє аргументами касаційної скарги щодо іншого визначення початку цього строку.

114. Отже визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 5011-32/13806-2012).

115. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

116. Суд зазначає, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

117. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16).

118. У наведеній постанові від 26.11.2019 справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

119. Отже початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно.

120. Саме ця остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 має враховуватись судами під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17.

121. У контексті поданої касаційної скарги суд погоджується з висловленими у ній доводами стосовно суперечності наведених у мотивувальній частині оскаржуваної постанови тверджень про те, що "строк позовної давності для звернення ліквідатора арбітражного керуючого Корольова В. В. з заявою про витребування майна починає перебіг з моменту вибуття майна з володіння банкрута, тобто з 15.10.2014" та про сплив трирічного строку позовної давності за вимогами про витребування майна у заяві ліквідатора, поданій до суду 09.08.2016 (вх. № 26308), що не відповідає критерію ясності судового рішення та ставить під сумнів обґрунтованість висновків апеляційного суду про відмову у задоволенні вказаної заяви.

122. Водночас колегія суддів Верховного Суду зауважує, що доводи скаржника про існування протягом тривалого часу судової правозастосовної практики щодо визначення початку перебігу позовної давності за позовами про витребування, зокрема нерухомого майна, у сукупності з іншими обставинами справи можуть бути оцінені судом, який вирішує питання щодо поважності причин пропуску позовної давності.

Щодо поважності причин пропущення позовної давності

123. Відповідно до частин другої та третьої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

124. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

125. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 269 ГПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута апеляційним судом, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 367/2259/15-ц та від 27.03.2019 по справі № 727/5743/15-ц).

126. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14ц дійшла висновку стосовно того, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

127. Посилаючись на зазначені положення апеляційний суд за заявою банкрута ФОП Ринського В. Л. застосував позовну давність до вимог ліквідатора про витребування від ОСОБА_2 майна боржника, відтак відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. № 26308 від 09.08.2016).

128. Втім, такий висновок апеляційного суду є передчасними та зроблений без належної оцінки у сукупності всіх обставин справи, клопотань і заяв учасників справи та доводів щодо поважності причин пропущення позовної давності.

129. Як вбачається із оскаржуваної постанови апеляційний суд зазначив, що застосовує позовну давність до вимог ліквідатора за заявою банкрута ФОП Ринського В. Л., викладеною у відзиві на заяву ліквідатора, який був поданий до суду першої інстанції під час попереднього розгляду справи, проте залишений без правової оцінки місцевим господарським судом.

130. Разом з цим, у поданій 27.04.2020 ОСОБА_5 заяві останній повідомив, що ніколи не подавав до судів першої та апеляційної інстанції відзиву на вказану заяву ліквідатора, не надавав права представляти його інтереси у зв`язку із зазначеними вимогами та нікому не доручав заявляти або подавати заяву про застосування позовної давності до вимог ліквідатора про витребування майна від ОСОБА_2

131. Зазначені у пунктах 129-130 цієї постанови суперечливі відомості не можуть бути залишені касаційним судом поза увагою, оскільки стосуються законності судового рішення, дотримання принципу диспозитивності господарського судочинства та покладені в основу оскаржуваної постанови, проте в силу приписів статі 300 ГПК України такі обставини не можуть бути перевірені під час касаційного провадження, отже підлягають з`ясуванню та оцінці судом першої інстанції під час нового розгляду справи.

132. Окрім того, колегія суддів касаційної інстанції зауважує, що застосовуючи позовну давність до вимог ліквідатора про витребування майна банкрута, за заявою самого боржника, від імені якого згідно з вимогами Закону про банкрутство діяв ліквідатор, апеляційний суд залишив поза увагою питання правосуб`єктності банкрута, як у майнових правовідносинах, так і у випадку заперечення дій ліквідатора, спрямованих на формування ліквідаційної маси в контексті спеціального закону.

133. Водночас задовольняючи, подану під час попереднього розгляду справи заяву боржника про застосування позовної давності, апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою подібні заяви ОСОБА_4 (у апеляційній скарзі) та ОСОБА_2 (клопотання вх. № 1427 від 08.02.2017), також подані ними під час попереднього розгляду справи, як особами, що не були залучені до її розгляду судом першої інстанції. Також, апеляційним судом не надано правової оцінки заяві ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до вимог ліквідатора, викладеної у поданих нею 07.07.2019 додаткових пояснення до апеляційної скарги (вх. № 7428).

134. До того ж як убачається з оскаржуваної постанови апеляційний суд неповно з`ясував та оцінив обставини справи стосовно поважності причин пропуску позовної давності, наведені, зокрема, у запереченнях проти відповідних заяв ОСОБА_2 арбітражним керуючим Корольовим В. В. (від 20.02.2017), ТОВ "ФК "Поліс" (від 21.02.2017) та у заяві арбітражного керуючого про визнання поважними причин пропуску позовної давності в порядку частини п`ятої статті 267 ЦК України (від 07.07.2019 вх. № 7431), серед іншого, доводи щодо протиправності дій попереднього ліквідатора та правомірних очікувань реалізації права на судовий захист майнових інтересів боржника у цій справі.

135. З огляду на зазначене Верховний Суд критично ставиться до мотивування апеляційним судом підстав застосування позовної давності з посиланням на подання ліквідатором заяви про визнання поважними причин пропуску цього строку через три роки після звернення до суду із заявою про витребування спірного майна, позаяк законодавство не встановлює такого обов`язку на час звернення до суду з відповідними вимогами, а за змістом частин другої-четвертої статті 267 ЦК України обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності (окремим клопотанням, у запереченнях, поясненнях) може бути подано після заявлення стороною спору про застосування позовної давності, оскільки такі причини досліджуються господарським судом в контексті питання про застосування позовної давності за заявою сторони у спорі.

136. З огляду на зазначене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що питання застосування позовної давності за вказаними вище заявами та поважності причин пропуску цього строку належало вирішити під час розгляду справи судом першої інстанції, проте ухвала Господарського суду Харківської області від 13.12.2018 таких висновків не містить, отже підлягає скасуванню через неповноту дослідження обставин справи та невідповідність вимогам щодо обґрунтованості судового рішення.

137. Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

138. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

139. Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

140. Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропущення позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропущення позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

141. За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропущення позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16).

142. У пункті 10.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012 сформовано висновок, що вирішуючи питання про поважність причин пропущення позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права. Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропущення позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав"), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

143. Крім того у пункті 10.21 згаданої постанови судом звернуто увагу що закон (норми ЦК України, спеціальні норми Закону про банкрутство тощо) не встановлює переліку поважних причин пропущення позовної давності. А тому, судовою палатою Верховного Суду зазначено про виняткову необхідність надати висновок у питанні поважності причин пропущення позовної давності при вирішенні спорів у справах про банкрутство, здійснивши правову кваліфікацію обставин порушення провадження у справі про банкрутство та призначення арбітражного керуючого як самостійних причин пропущення позовної давності при вирішенні спорів у справах про банкрутство, не вдаючись до оцінки цих обставин у цій справі. У справах про банкрутство ці обставини мають місце на підставі рішення суду в силу закону (Закону про банкрутство тощо) та настають з ухваленням рішення про порушення провадження у справі про банкрутство.

144. Відтак Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду дійшов висновку, що у спорі, що вирішується у справі про банкрутство, обставини порушення провадження у справі про банкрутство та призначення арбітражного керуючого самі по собі (за відсутності інших обставин) не можуть розглядатись судами як виключення, що вказують на їх винятковий характер, свідчити про об`єктивність перешкоди для заявника звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, а відповідно і бути поважною причиною (причинами) пропущення цього строку.

145. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача, з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів, однак, суд не обмежений у захисті цивільного права за відсутності такого клопотання, що підтверджується системним аналізом частинами другою- п`ятою статті 267 ЦК України. Відповідна ініціатива про захист порушеного права може виходити і від інших учасників судового процесу Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09.

146. Разом з тим, за змістом оскаржуваної постанови застосовуючи позовну давність до вимог ліквідатора банкрута апеляційний суд остаточного висновку щодо оцінки поважності причин пропущення цього строку не зробив, що є наслідком неповної оцінки обставин справи та доводів її учасників.

147. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

148. Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

149. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

150. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

151. Втім наведеного судом апеляційної інстанції не враховано та відхилено доводи щодо поважності причин пропущення строку позовної давності лише на підставі оцінки обставин призначення ліквідатора боржника, тоді як оцінки решті доводів наведених арбітражним керуючим Корольовим В. В. та ТОВ "ФК "Поліс" у відзивах на заяви про застосування строків позовної давності (тривалість розгляду справи, усунення попереднього арбітражного керуючого, неналежне виконання ним обов`язків, кардинальні зміни у правозастосовній судовій практиці щодо застосування позовної давності за віндикаційними позовами тощо) у сукупності не надано.

152. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:

1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;

2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;

3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі "Bellet v. France" за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме:

- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04);

-застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою № 55555/08);

- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).

153. Зазначені вище домінанти мають бути враховані судом першої інстанції при вирішенні заяв учасників справи про застосування позовної давності або стосовно поважності причин пропущення цього строку на підставі всебічної, повної та об`єктивної оцінки у сукупності всіх обставин пов`язаних з перебігом позовної давності за вимогами у спірних правовідносинах

154. З урахуванням наведеного висновки судів, як апеляційної інстанції про застосування за заявою банкрута позовної давності до вимог ліквідатора, так і суду першої інстанції про вирішення спору по суті без надання оцінки, задоволення або відхилення (залишення без розгляду) заяв і доводів учасників справи щодо застосування позовної давності, поданих під час попереднього розгляду справи, є передчасними та зробленими без належної оцінки позицій сторін та сукупності наявних в матеріалах справи доказів, заяв по суті справи та з процесуальних питань.

155. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

156. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

157. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

158. Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станкевич проти Польщі").

159. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

160. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").

161. Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

162. Однак, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, оскільки судами допущено неповне з`ясування фактичних обставин, та не досліджено докази, які мають значення для правильного вирішення справи.

163. Не з`ясувавши відповідних обставин, не дослідивши пов`язані з ними докази, попередні судові інстанції допустили порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України, щодо повного та всебічного дослідження обставин і доказів та статей 238, 282 ГПК України щодо надання вмотивованої оцінки всім аргументам учасників справи щодо наявності чи відсутності підстав для застосування позовної давності та про поважність причин пропущення цього строку ліквідатором боржника.

Щодо суті касаційної скарги

164. Ураховуючи наведене вище суд касаційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ТОВ "ФК "Поліс"

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

165. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

166. Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

167. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

168. За таких обставин відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю рішення по суті справи, тому постановлені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

169. Під час нового розгляду справи, господарському суду слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, прав і обов`язків сторін, зокрема уточнення позицій учасників справи з урахуванням поданих заяв і клопотань, всіх установлених у справі обставин, а також, за наявності відповідних заяв сторін спору, вирішити питання щодо наявності підстав для застосування позовної давності до заявлених ліквідатором вимог або про визнання причин пропущення позовної давності поважними за результатами оцінки у сукупності всіх чинників, що обумовили пропущення цього строку.

Щодо судових витрат

170. Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

171. Оскільки в цьому випадку справа направляється на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Висновки щодо застосування норм права

172. При визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство, так і дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

173. Початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

174. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

175. У випадку скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд заяви та клопотання про застосування позовної давності і про визнання поважними причин пропущення позовної давності подані під час попереднього розгляду справи підлягають оцінці та вирішенню судом.

На підставі наведеного та керуючись статтями 286, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.12.2018 у справі № 5023/5847/11 скасувати повністю.

3. Справу у відповідній частині щодо розгляду заяви ліквідатора Фізичної особи - підприємця Ринського В. Л. - арбітражного керуючого Корольова В. В. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Фізичної особи - підприємця Ринського Владислава Леонідовича направити на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді О. В. Васьковський

В. Г. Пєсков