ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

04.05.2020 Справа № 908/1095/20

м.Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі суду: судді Боєвої О.С., розглянувши матеріали за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя, (69063, м. Запоріжжя, вул. Земського лікаря Лукашевича, 4)

до відповідача: ТОВ «Військсервіс-волонтер», (04116, м. Київ, вул. Маршала Рибалка, буд. 10/8)

про стягнення суми 913600,24 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області 29.04.2020 надійшла позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя за вих. № 905 від 27.04.2020 (вхід. № 1196/08-07/20 від 29.04.2020) до відповідача: ТОВ «Військсервіс-волонтер», про стягнення суми 913600,24 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 29.04.2020 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/1095/20 та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.

Із змісту позовної заяви слідує, що вимоги мотивовані тим, що у відповідача за період: грудень 2019, січень - березень 2020 виникла загальна сума 913600,24 грн. заборгованості за чотирма договорами, укладеними між позивачем та відповідачем, а саме:

1. за договором № 1 від 01.01.2019 про відшкодування вартості витрат на водопостачання та водовідведення, спожитих в процесі надання послуг з харчування - заборгованість у розмірі 30356,30 грн.;

2. за договором № 1м від 01.01.2019 про відшкодування вартості витрат за вивезення ТВП, утворених в процесі надання послуг з харчування - 6241,87 грн.;

3. за договором № 1т від 31.01.2019 про відшкодування вартості витрат за теплопостачання, спожитого в процесі надання послуг з харчування - 147640,21 грн.;

4. за договором № 1е від 01.01.2019 про відшкодування вартості електричної енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування - 364680,93 грн.

Обґрунтовуючи звернення з даним позовом до Господарського суду Запорізької області, заявник посилається на приписи ч. 5 статті 29 Господарського процесуального кодексу України, якою врегульовано визначення підсудності справ за вибором позивача, та зазначає, що виконання вищевказаних договорів здійснюється у місті Запоріжжя та Запорізькій області, що підтверджується Додатками № 1 до кожного з цих договорів, що є їх невід`ємними частинами.

Згідно зі приписами ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до змісту ст.ст. 2, 4 ГПК України завданням господарського судочинства є розгляд справи, віднесених до юрисдикції господарського суду. Особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених незнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах віднесених законом до юрисдикції господарського суду.

Главою 2 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію (статті 20-23 ГПК України), інстанційну юрисдикцію (статті 24-26) та територіальну юрисдикцію (підсудність) (статті 27-31).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ГПК України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий господарський позов.

Статтею 29 ГПК України передбачена можливість вибору позивача між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа.

У разі подання позову за підсудністю справи за вибором позивача, останній повинен належним чином обґрунтувати звернення до відповідного господарського суду та викласти його у позовній заяві з посиланням на відповідні докази, а суд надати оцінку відповідному обґрунтуванню.

Так, згідно з ч. 5 ст. 29 ГПК України, на яку посилається позивач, передбачено, що позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Як встановлено судом вище, із змісту позовної заяви слідує, що вимоги пов`язані із невиконанням відповідачем зобов`язання щодо відшкодування позивачеві вартості спожитої води та водовідведення, теплопостачання, електропостачання та вартості витрат на вивезення твердих побутових відходів, що спожиті та утворені відповідачем в процесі надання послуг, пов`язаних з харчуванням військовослужбовців у приміщеннях військових частин на підставі договору про закупівлю послуг харчування №1286/2/18/173 від 29.12.2018, укладеного з Міністерством оборони України.

Із змісту вищевказаних договорів не вбачається, що сторонами було визначено місце їх виконання, в тому числі не визначено і місце виконання зобов`язання в частині проведення розрахунків з відшкодування витрат, тобто місце виконання грошового зобов`язання не пов`язано із місцезнаходженням об`єктів, на які здійснюється постачання води, тепла, електроенергії та з яких здійснюється вивезення ТПВ. Правила ст. 532 ЦК України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці.

Суд дійшов до висновку, що в даному випадку посилання позивача на ч. 5 ст. 29 ГПК України та Додатки № 1 до договорів про відшкодування витрат є безпідставними, так як виконання відповідачем зобов`язання з відшкодування витрат з урахуванням умов договорів не пов`язано з місцем надання відповідачем послуг з харчування та здійснюється за місцем ведення господарської діяльності останнього.

Таким чином, враховуючи, що вимоги у поданій повній заяві заявлені у зв`язку з порушенням зобов`язання з відшкодування витрат (водопостачання та водовідведення, теплопостачання, електропостачання та вивезення побутових відходів) за відповідними договорами не є такими, що належить виконувати лише в певному місці, тому підстави для можливості вибору суду за умовами ч. 5 ст. 29 ГПК України відсутні і до спірних правовідносин слід застосовувати загальні правила визначення підсудності.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 27 § 3 глави 2 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визнання підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі.

Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» місцезнаходженням ТОВ «Військсервіс-волонтер» () є: 04116, м.Київ, вул. Маршала Рибалка, буд. 10/8.

Враховуючи вищевикладене, підстави для розгляду даної справи Господарським судом Запорізької області відсутні. Позовна заява підлягає спрямуванню до Господарського суду м.Києва (01030, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-В) за вимогами територіальної юрисдикції (підсудності) за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 3 ст. 31 ГПК України унормовано, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, матеріали позовної заяви № 908/1095/20 слід направити за встановленою територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва протягом п`яти днів після закінчення строку на оскарження цієї ухвали, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення .

Керуючись ст.ст. 27, 31, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

Передати позовну заяву Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя за вих. №905 від 27.04.2020 (вхід. № 1196/08-07/20 від 29.04.2020) до відповідача: ТОВ «Військсервіс-волонтер, про стягнення суми 913600,24 грн., до Господарського суду міста Києва.

Копію даної ухвали направити сторонам.

Здійснити передачу матеріалів позовної заяви до господарського суду м.Києва (01030, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-В) не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження даної ухвали, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала підписана 04.05.2020.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її підписання в порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням п. 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України.

Суддя О.С.Боєва