ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2020 р. Справа№ 925/1137/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2019

у справі № 925/1137/19 (суддя Грачов В.М.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»

про стягнення 1 764 707,04 грн

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (далі - УКП «Уманьтеплокомуненерго», відповідач) про стягнення 1 764 707,04 грн, з яких 911 431,00 грн пені, 133 222,12 грн 3% річних, 720 053,91 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 3299/15-КП- 36 від 26.12.2014 щодо здійснення оплати за поставлений природний газ.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.12.2019 у справі № 925/1137/19 у задоволенні позову відмовлено, стягнуто з НАК «Нафтогаз України» на користь УКП «Уманьтеплокомуненерго» судові витрати у розмірі 12 450,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є підприємством, що здійснює виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, яке мало несплачену заборгованість за вищевказаним договором станом на 31.12.2016, що виникла за використаний до 01.07.2016 природний газ та станом на 27.09.2017 сплачена повністю; відповідач включений до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а тому за приписами Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016 (далі також - Закон), відсутні підстави для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, НАК «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач наголошував на тому, що сторонами не було укладено договір реструктуризації боргу; відповідачем самостійно сплачено заборгованість за спірний період за січень-квітень та жовтень-грудень 2015 року, при цьому, останній платіж здійснено 27.09.2017, тобто заборгованість відповідача станом на 31.12.2016, що виникла за використаний до 01.07.2016 газ погашена не була; висновок суду про відсутність підстав для нарахування позивачем пені, відсотків та інфляційних на вказану заборгованість, з огляду на приписи статті 5 Закону є неправомірним, оскільки заборгованість за спірним договором купівлі-продажу природного газу не була реструктуризована.

Також апелянт вказував на безпідставність стягнення з нього судових витрат у розмірі 12 450,00 грн, оскільки надані відповідачем платіжні доручення не є належним доказом перерахування винагороди (гонорару) адвокату, тобто витрати останнього на послуги адвоката не підтверджені належними фінансовими документами; стягнута сума витрат є неспіврозмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), оскільки існує значна кількість судових рішень, розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, щодо застосування приписів вищевказаного Закону.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 поновлено НАК «Нафтогаз України» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2019 у справі № 925/1137/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 29.04.2020, встановлено УКП «Уманьтеплокомуненерго» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що за приписами ч. 3 ст. 5 Закону, яка є нормою прямої дії, на реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону; станом на 12.07.2017 УКП «Уманьтеплокомуненерго» внесено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, тобто відповідач є суб`єктом регулювання вказаного Закону та безпосередньо бере участь у процедурі по врегулюванню заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ; заборгованість, на яку НАК «Нафтогаз України» нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати, виникла за природний газ, спожитий відповідачем за опалювальний період 2015 року, зокрема у січні-квітні, жовтні-грудні 2015 року, тобто за газ, який є використаним станом на 01.07.2016 та заборгованість за який станом на 31.12.2016 погашена не була; розрахунки за договором були проведені між сторонами самостійно та у повному обсязі без реструктуризації тіла боргу; за відсутністю основного боргу між сторонами не було укладено договір про реструктуризацію; договори про реструктуризацію №№ 89/1/1730-РЗ, 89/2/1730-РЗ, 89/3/1730-РЗ, 89/4/1730-РЗ були підписані між НАК «Нафтогаз України» та УКП «Уманьтеплокомуненерго» 14.01.2019, тобто на момент коли заборгованість за договором, що є предметом даного спору, була погашена.

Заперечуючи доводи позивача щодо безпідставності стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, відповідач вказував на те, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, враховуючи умови договору про надання правової допомоги від 08.10.2019, УКП «Уманьтеплокомуненерго» надало суду першої інстанції детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, Акт приймання-передачі наданих послуг, а також платіжні доручення, що підтверджують перерахування суми гонорару адвокату; УКП «Уманьтеплокомуненерго», як податковим агентом, із загальної суми гонорару проведені належні відрахування до державного бюджету; стягнута судом сума витрат на правничу допомогу адвоката є обґрунтованою, виправданою та співмірною зі складністю справи, що відповідає вимогам ст. 126 ГПК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У судове засідання сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування їх пояснень, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 26.12.2014 між НАК «Нафтогаз України» (у тексті договору - продавець) та УКП «Уманьтеплокомуненерго» (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 3299/15-КП-36 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 537,0 тис.куб.м.

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ); ціна 1000 куб.м газу становить - 7 661,64 грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 договору визначено, що у разі зміни уповноваженим органом ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов`язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п. 5.5 договору загальна сума вартості природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з п. 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий і визначений в актах приймання-передачі газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п. п. 7.1).

У п. п. 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми розстроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11 договору).

В подальшому між сторонами було укладено наступні додаткові угоди: № 1 від 17.02.2015, № 2 від 11.03.2015, № 3 від 15.04.2015, № 4 від 25.05.2015, № 5/4 від 09.06.2015, № 6 від 27.07.2015, № 7 від 30.07.2015, № 8 від 21.10.2015, № 9 від 22.10.2015, № 10 від 02.11.2015, № 11 від 25.11.2015 (а.с. 21-32).

Зокрема, додатковими угодами № 1 від 17.02.2015, № 2 від 11.03.2015, № 3 від 15.04.2015 , № 4 від 25.05.2015, № 5/4 від 09.06.2015, № 6 від 27.07.2015, № 11 від 25.11.2015 сторони викладали у новій редакції умови п. 5.2 договору щодо ціни газу.

Додатковою угодою № 7 від 30.07.2015 до договору сторони доповнили п. 6.3 ст. 6 договору наступними абзацами:

«За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором» (а.с. 27).

Додатковою угодою № 8 від 21.10.2015 до договору сторони викладали у новій редакції умови п. п. 5.1., 5.2, 5.3, 10.3 договору щодо ціни газу та інші умови (а.с.28).

Додатковою угодою № 9 від 22.10.2015 до договору сторони викладали у новій редакції умови п. п. 3.4, 5.2 договору щодо порядку та умов передачі газу та ціни газу, додали п.5.6 до ст. 5 в наступній редакції: «У разі погашення покупцем заборгованості перед продавцем за природній газ, використаний в попередніх періодах, покупець звертається до продавця з приводу перегляду умов пункту 5.2 на наступний місяць відповідно до інформації щодо цін, розміщеної на сайті продавця» (а.с. 29-30).

Додатковою угодою № 10 від 02.11.2015 до договору сторони викладали у новій редакції умови п. 6.3 договору щодо порядку та умов проведення розрахунків та змінено реквізити продавця (а.с. 31).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв в період січень-квітень та жовтень-грудень 2015 року природний газ на загальну суму 3 448 548,57 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015,30.04.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 (а.с. 43-49).

За вказаний природний газ відповідач розрахувався у повному обсязі перед позивачем 27.09.2017, що підтверджується випискою по операціях за договором, підписаною заступником головного бухгалтера позивача (а.с. 51-53), та визнається сторонами у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на несвоєчасне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором в частині оплати вартості поставленого газу, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу, за яким, відповідно до ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення НАК «Нафтогаз України» та УКП «Уманьтеплокомуненерго» договору купівлі-продажу природного газу №3299/15-КП-36 від 26.12.2014 було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1. договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач допускав порушення взятих на себе зобов`язань з оплати природного газу, оскільки не розраховувався за нього у строк, встановлений п. 6.1 договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами укладеного сторонами договору (п. 7.2) передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки пені, процентів та втрат від інфляції за відповідний період, колегія суддів дійшла висновку, що такі нарахування є арифметично правильними та здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства та умов договору, однак, вимоги щодо їх стягнення не можуть бути задоволені, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, УКП «Уманьтеплокомуненерго» є підприємством, що здійснює виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, яке мало несплачену заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу №3299/15-КП-36 від 26.12.2014 станом на 31.12.2016, що виникла за використаний до 01.07.2016 природний газ.

30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VIII від 03.11.2016 (далі - Закон).

Відповідно до преамбули Закону останній визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно зі ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (надалі - реєстр) - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Дія вказаного Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст. 2 Закону).

Відповідно до ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства,.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, УКП «Уманьтеплокомуненерго» відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №173 від 12.07.2017 включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

На підтвердження вказаної обставини відповідачем надано лист вих. №8/10-1262-17 від 12.07.2017 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та повідомлення про включення боржника (відповідача) до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (а.с. 71-72).

Таким чином, відповідач є учасником процедури врегулювання заборгованості у відповідності до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

Таким чином, сума основного боргу УКП «Уманьтеплокомуненерго» за договором купівлі-продажу природного газу №3299/15-КП-36 від 26.12.2014 підлягала врегулюванню відповідно до норм вказаного Закону, в тому числі і шляхом реструктуризації на 60 місяців, з можливістю дострокового погашення, як це визначено ч. 2 ст. 5 Закону.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами у справі, останніми не було укладено договір про реструктуризацію заборгованості, оскільки заборгованість за договором погашена, що вбачається зокрема, з наданої позивачем довідки за підписом заступника головного бухгалтера - сальдо по підприємству (а.с. 50), відповідно до якого станом на 31.01.2018 заборгованість відповідача перед позивачем за договором №3299/15-КП-36 відсутня.

Положеннями ч. 1. ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.07.2016 неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Оскільки відповідач погасив суму боргу за договором купівлі-продажу природного газу і це виключало необхідність укладення договору про реструктуризацію заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача права нарахування та стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат після набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.08.2019 у справі №918/827/18.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було доведено наявності правових підстав для стягнення з УКП «Уманьтеплокомуненерго» пені, 3% річних та інфляційних втрат, а тому позов НАК «Нафтогаз України» задоволенню не підлягає.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє аргумент позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом було надано належну оцінку фактичним обставинам даної справи та доводам як позивача, так і відповідача. Колегія суддів зазначає, що доводи скаржника по суті спору, викладені у апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, та в більшій мірі дублюють доводи позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву, яким надана повна, обґрунтована та правильна оцінка в оскаржуваному рішенні.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи доводи апелянта про недоведеність позивачем понесення ним витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 12 450,00 грн, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву представником УКП «Уманьтеплокомуненерго» зазначено, що у зв`язку з розглядом справи відповідач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, орієнтовний розмір яких становить 20 000,00 грн.

В подальшому, на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 12 450,00 грн позивачем надано суду наступні документи:

- копію договору про надання правової допомоги від 08.10.2019, укладеного УКП «Уманьтеплокомуненерго» з адвокатом Пегза К.К.;

- копію акта прийому-передачі наданих послуг від 20.11.2019, відповідно до якого УКП «Уманьтеплокомуненерго», як клієнт, отримало та прийняло юридичні послуги від адвоката Пегзи К.К. на загальну суму 12 450,00 грн;

- копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 18.01.2018 та довіреності вих.№637 від 16.05.2019 на представництво інтересів УКП «Уманьтеплокомуненерго» адвокатом Пегзою К.К.;

- копії платіжних доручень №460 від 16.10.2019 про сплату відповідачем 3018,75 грн винагороди за жовтень 2019 року; № 463 від 16.10.2019 про сплату відповідачем 56,25 грн військового збору за жовтень 2019 року; № 462 від 16.10.2019 про сплату відповідачем 675,00 грн податку з доходів за жовтень 2019 року; № 484 від 24.10.2019 про сплату відповідачем 3501,75 грн винагороди за жовтень 2019 року; № 486 від 24.10.2019 про сплату відповідачем 783,00 грн податку з доходів найманих працівників за жовтень 2019 року; № 485 від 24.10.2019 про сплату відповідачем 65,25 грн військового збору за жовтень 2019 року; №545 від 20.11.2019 про сплату відповідачем 3501,75 грн винагороди за листопад 2019 року; № 547 від 20.11.2019 про сплату відповідачем 65,25 грн військового збору за листопад 2019 року; № 546 від 20.11.2019 про сплату відповідачем 783,00 грн податку з доходів найманих працівників за листопад 2019 року;

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги (а.с. 115-130).

Оцінивши надані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, враховуючи відсутність заперечень позивача щодо відшкодування за його рахунок витрат у вказаному розмірі, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви УКП «Уманьтеплокомуненерго» про відшкодування витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, виходячи з наступного.

З умов укладеного між адвокатом Пегза К.К. (у тексті договору - Адвокат) та УКП «Уманьтеплокомуненерго» (у тексті договору - Клієнт) договору про надання правової допомоги від 08.10.2019 (далі також - договір) вбачається, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору правова допомога, що надається відповідно до цього договору є представництво інтересів клієнта в господарському суді Черкаської області у справі № 925/1137/19.

Згідно з п. 5.1 договору за подання правової допомоги, передбаченої п.1.2 даного договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), який складається з:

- винагороди за складання відзиву на позовну заяву у розмірі 3750,00 грн;

- винагороди за складання інших процесуальних документів 600,00 грн за кожну сторінку;

- винагороди за судове представництво адвокатом, прибуття, участь в судових засіданнях у розмір 4350,00 грн за кожне судове засідання.

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що клієнт здійснює остаточний розрахунок з адвокатом не раніше закінчення судового розгляду справи в господарському суді Черкаської області, але не пізніше 2 банківських днів після надання адвокатом акта приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до п. 5.3 договору клієнт в якості податкового агента здійснює з винагороди адвоката відповідні утримання до державного бюджету (18% - податок на доходи фізичних осіб, 1,5 % військовий збір) та нарахування на суму винагороди у розмірі 22 %, згідно чинного законодавства.

Як вбачається з наданого відповідачем акту прийому-передачі наданих послуг від 20.11.2019, адвокатом Пегзою К.К. надано УКП «Уманьтеплокомуненерго» правову допомогу на загальну суму 12 450,00 грн, з яких 3 750,00 грн - винагорода за складання відзиву на позов та по 4 350,00 грн - послуги за представництво у судових засіданнях 24.10.2019 та 28.11.2019.

Крім того, вказані послуги відображені у детальному описі робіт (наданих послуг), із зазначенням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, відповідно до якого відповідачеві були надані наступні послуги:

1) складання відзиву на позов від 10.10.2019 на 5 аркушах, загальною вартістю 3750,00 грн (згідно п. 5.1. договору).

При підготовці відзиву адвокатом здійснювалися наступні заходи:

- аналіз правових механізмів ефективного забезпечення правового захисту з метою виявлення оптимального шляху досягнення поставленої мети;

- аналіз судової практики з приводу вказаного спору з огляду на предмет, підставу та зміст позовних вимог;

- формування стратегії юридичних заходів, що будуть реалізовані протягом розгляду справи;

2) представництво в суді. Вартість кожного засідання складала 4350,00 грн. Даний розділ включає забезпечення явки уповноваженого представника - адвоката Пегзи К.К. на підготовче засідання 24.10.2019 та авансування явки у судове засідання по розгляду справи по суті 28.11.2019.

Вказані послуги були оплачені відповідачем у повному обсязі, що підтверджується вищевказаними платіжними дорученнями.

Так, відповідно до платіжних доручень від 16.10.2019 УКП «Уманьтеплокомуненерго» сплатило на користь адвоката Пегзи К.К. винагороду за складання відзиву на позов в розмірі 3018,75 грн (п. 5.2. договору), а також військовий збір у розмірі 56,25 грн, податок з доходів найманих працівників у розмірі 675,00 грн (п. 5.3. договору).

Відповідно до платіжних доручень від 24.10.2019 УКП «Уманьтеплокомуненерго» сплатило на користь адвоката Пегзи К.К. винагороду за представництво в суді в розмірі 3501,75 грн (п. 5.2. договору). а також військовий збір у розмірі 65.25 грн, податок з доходів найманих працівників у розмірі 783,00 грн (п.5.3. договору).

Відповідно до платіжних доручень від 20.11.2019 УКП «Уманьтеплокомуненерго» сплатило на користь адвоката Пегзи К.К. винагороду за представництво в суді в розмірі 3501,75 грн (п. 5.2. договору), а також військовий збір у розмірі 65,25 грн, податок з доходів найманих працівників у розмірі 783,00 грн (п.5.3. договору).

При цьому, доводи апелянта про те, що такі платіжні доручення не є належними доказами перерахування винагороди (гонорару) адвокату К.К. Пегза, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на інформацію, що міститься у детальному описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Крім того, доводи позивача про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено суму понесених ним витрат на правову допомогу, зокрема, не надано належних та допустимих доказів перерахування винагороди (гонорару) адвокату Пегза К.К., судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 914/633/18.

Разом з тим, надані договір, акт приймання-передачі наданих послуг та докази оплати послуг адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, під час розгляду справи судом першої інстанції та після надання відповідачем відповідних доказів на підтвердження вимоги про відшкодування за рахунок позивача витрат на правову допомогу, останнім не було заявлено про зменшення таких витрат, а заперечуючи проти їх відшкодування в апеляційній скарзі, позивач не надав доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі на спростування правильності розрахунків відповідача, виходячи з встановленого в договорі фіксованого розміру вартості послуг, чи ненадання адвокатом заявлених до відшкодування послуг.

За таких обставин, враховуючи співрозмірність ціни позову, розміру наданих відповідачеві адвокатських послуг, з огляду на відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з НАК «Нафтогаз України» на користь УКП «Уманьтеплокомуненерго» судових витрат у розмірі 12 450,00 грн.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2019 у справі №925/1137/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга НАК «Нафтогаз України» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2019 у справі № 925/1137/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 05.12.2019 у справі № 925/1137/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1137/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.05.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

М.Г. Чорногуз