ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.05.2020 Справа № 920/273/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., розглянувши без виклику учасників справи за наявними матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження справу № 920/273/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» (49000, м. Дніпро, вул. Героїв Крут, 16-А, )

до відповідача Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (40020, м. Суми, проспект Курський, буд. 6, )

про стягнення 37 385,46 грн,

установив:

23.03.2020 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 37385,46 грн заборгованості (в т.ч.: 27463,06 грн пені, 2475,40 грн інфляційних нарахувань, 7447,00 грн 3 % річних), а також 2102,00 грн судового збору.

Також, в п. 1 прохальної частини позовної заяви позивач просив суд здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.03.2020 відкрито провадження у справі № 920/273/20; задоволено клопотання позивача і постановлено справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов до 20.04.2020; встановлено позивачу строк для подання до суду відповіді на відзив до 30.04.2020; встановлено відповідачу строк для подання до суду заперечення до 10.05.2020.

Відповідач відзиву на позов не подав, однак направив на адресу суду клопотання (вх. № 1293к від 21.04.2020), у якому просив суд врахувати фінансовий стан підприємства, а також той факт, що сума основного боргу відповідачем сплачена у повному обсязі, та зменшити нараховані позивачем суми санкцій.

Позивачем були подані заперечення проти клопотання про зменшення розміру неустойки (вх.№3640 від 08.05.2020), позивач просить суд відмовити в задоволенні поданого відповідачем клопотання .

Відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з урахуванням протоколу розбіжностей від 26.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Такт» (позивачем у справі, постачальником) та Приватним акціонерним товариством «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (відповідачем у справі, покупцем) було укладено договір поставки № 3217 від 08.02.2018.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник взяв на себе зобов`язання протягом терміну дії договору постачати та передавати у власність покупця, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати товар, перелік і кількість якого визначаються Специфікаціями.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. договору загальна сума договору визначається сумарно вартістю товару, згідно підписаних сторонами Специфікацій. Ціна товару, що поставляється покупцю є договірною і вказується для кожної позиції у Специфікаціях. Оплата партії товару, передбаченої конкретною Специфікацією, здійснюється в порядку на умовах та строки визначені такою специфікацією.

Пунктом 9.2. договору сторони дійшли згоди, що строк дії цього договору встановлюється від дати набрання договором чинності та до « 31» декабря 2018 року, у частині гарантійних зобов`язань до закінчення гарантійного строку, у частині сплати штрафних санкцій або відшкодування збитків до моменту оплати.

Додатковою угодою № 1 від 29.12.2018 збільшено термін дії договору до 31.12.2019.

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2019 сторони узгодили специфікацію №4 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 112580,92 грн. в т.ч. ПДВ, а 18.03.2019 специфікацію № 5 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 34884,26 грн., в т.ч. ПДВ.

Згідно цих специфікацій умови поставки товару однакові: FCA м. Дніпро, згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, термін постачання товару - березень 2019 р.

На виконання специфікацій № 4 та № 5 позивач здійснив допоставку, поставку та передав у власність відповідачу товар згідно видаткової накладної № РН-003261 від 21.03.2019 на суму 31751,76 грн., згідно видаткової накладної № РН-003262 від 21.03.2019 на суму 23335,66 грн., а всього на суму 55087,42 грн.

Відповідно до вказівок відповідача у листі № 003/7892 від 21.03.2019 товар переданий перевізнику за ТТН № 1831 від 21.03.2019 разом з рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003610/РН-003261, рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003513/РН-003262, рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003610/РН-003261, рахунком на оплату від 18.03.2019 р. № СФ-003610, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ-003513.

14.03.2019 сторони узгодили специфікацію № 3 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 215804,59 грн. в т.ч. ПДВ та специфікацію № 4 на загальну суму 112580,92 грн. в т.ч. ПДВ.

Згідно цієї специфікації умови поставки товару однакові: FCA м. Дніпро, згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, строк постачання товару - березень 2019 року.

На виконання вказаних специфікацій позивач здійснив поставку та передав у власність відповідачу товар згідно видаткових накладних № РН-003234 від 21.03.2019 на суму 33122,04 грн., № РН-003242 від 21.03.2019 на суму 89579,44 грн., № РН-003244 від 21.03.2019 на суму 26578,21 грн., на загальну суму 149279,69 грн.

Відповідно до вказівок відповідача у листі № 003/7892 від 21.03.2019 товар переданий перевізнику за ТТН № 1821 від 21.03.2019 р. разом з рахунок-фактура від 21.03.2019 № СФ-003514/РН-003234, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ- 003514, а також за ТТН № 1826 від 21.03.2019 разом з рахунок-фактура на цей товар від 21.03.2019 № СФ-003513/ РН-003242, № СФ-003514/ РН-003244, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ-003513.

Також 14.03.2019 сторони узгодили специфікацію №3 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 215804,59 грн. в т.ч. ПДВ.

Згідно цієї специфікації умови поставки товару однакові: FCA м. Дніпро, згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, строк постачання товару - березень 2019 р.

Як зазначає позивач, частково поставка товару за специфікацією № 3 була здійснена за іншими видатковими накладними та ТТН, що не є предметом вимог за цією заявою.

На виконання специфікації № 3 позивач здійснив допоставку та передав у власність відповідачу товар згідно видаткової накладної № РН-003263 від 21.03.2019 на суму 153582,80 грн.

Відповідно до вказівок відповідача у листі № 003/7892 від 21.03.2019 товар переданий перевізнику за ТТН № 1831 від 21.03.2019 разом з рахунок-фактура від 21.03.2019 № СФ-003514/РН-003263, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ- 003514.

Зобов`язання постачальника по поставці товару вважаються виконаними з моменту передачі товару в розпорядження покупця у пункті поставки товару вказаного в ТТН як місце завантаження товару (п. 3.6. Договору).

Згідно ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач за якістю та кількістю відповідно до п.3.5, 3.6 договору в особі свого представника (перевізника, водія) прийняв вищевказаний товар 21.03.2019 без зауважень, в подальшому від прийнятого товару та його оплати не відмовився, але не виконав своєчасно свої грошові зобов`язання з оплати за цей товар.

Оплата товару здійснюється відповідно до умов специфікації (п. 2.2 договору), на підставі рахунка-фактури (п.2.3 договору), а зобов`язання покупця з оплати товару вважаються виконаними з моменту зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно специфікацій № 3 та № 4 від 14.03.2019 та № 5 від 18.03.2019 умови оплати товару - 100 % оплата протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару. Вказаний строк оплати товару за видатковими накладними від 21.03.2019 сплив 20 квітня (субота, неробочий день), а тому останній день для оплати товару припадає на перший наступний робочий день 22 квітня 2019 року.

У зв`язку з неоплатою отриманого товару відповідачем у визначений Специфікаціями строк позивач звертався до суду з позовними заявами про примусове стягнення з відповідача належних до сплати сум основного боргу, а також нарахованих сум пені та штрафу за порушення договірних зобов`язань.

Господарським судом Сумської області були ухвалені рішення у справах №920/821/19, № 920/822/19 та № 920/876/19 за позовами ТОВ «Такт» до ПрАТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» про стягнення заборгованості за договором поставки № 3217 від 08.02.2018. Так, рішенням Господарського суду Сумської області від 12.12.2019 у справі № 920/821/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 149279 грн. 69 коп. основного боргу, 13578 грн. 26 коп. пені, 14927 грн. 96 коп. штрафу. Рішенням Господарського суду Сумської області від 15.10.2019 у справі № 920/822/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 153582 грн. 80 коп. основного боргу, 14684 грн. 96 коп. пені, 15358 грн. 28 коп. штрафу. Рішенням Господарського суду Сумської області від 21.10.2019 у справі № 920/876/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 55087,42 грн. основного боргу за неналежне виконання умов договору поставки № 3217 від 08.02.2018, 6036,97 грн. пені, 5508,75 грн. штрафу.

Як зазначає позивач у позовній заяві, під час та після завершення процедури апеляційного оскарження відповідачем вказаних судових рішень останній до відкриття виконавчого провадження добровільно сплатив суму основного боргу (платіжні доручення № 7591 від 14.11.2019, № 518 від 22.11.2019, № 7855 від 19.12.2019, № 7973 від 24.12.2019, № 249 від 22.01.2020, № 316 від 27.01.2020, № 370 від 29.01.2020).

Несплачена відповідачем сума штрафних санкцій, стягнутих за вищезазначеними судовими рішеннями, є предметом відповідного виконавчого провадження.

У межах даного позову позивач заявляє до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, нараховані позивачем за порушення умов договору поставки №3217 від 08.02.2018 за той період прострочення відповідача, який не був охоплений предметом розгляду судових справ № 920/821/19, № 920/822/19, № 920/876/19.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як зазначено вище, відповідач свої грошові зобов`язання своєчасно та повністю не виконав.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п.30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи доведено факт остаточного погашення заборгованості відповідача за договором поставки № 3217 від 08.02.2018 перед позивачем у добровільному порядку 29.01.2020, що підтверджено матеріалами даної справи.

При цьому суд наголошує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що позивачем доведений факт прострочення відповідача, останнім даний факт не спростований, а тому він має нести тягар відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6.3. договору поставки сторони погодили, що у разі прострочення покупцем граничного строку (терміну) оплати товару встановленого цим договором:

- покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, розмір якої дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ, яка діяла в період прострочення, від своєчасно неоплаченої суми, за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач вказує, що за видатковими накладними № РН-003234 від 21.03.2019, № РН-003242 від 21.03.2019, № РН-003244 від 21.03.2019 суд у рішенні від 12.12.2019 у справі № 920/821/19 стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 23.04.2019 по 26.07.2019. За видатковими накладними № РН-003261 від 21.03.2019, № РН-003262 від 21.03.2019 суд у рішенні від 21.10.2019 у справі № 920/876/19 стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 23.04.2019 по 15.08.2019. За видатковою накладною № РН-003263 від 21.03.2019 суд у рішенні від 15.10.2019 у справі № 920/822/19 стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 23.04.2019 по 31.07.2019.

Згідно вимог позовної заяви, поданої у даній справі, позивачем проведено нарахування пені у межах шестимісячного строку від дати коли зобов`язання відповідача мало бути виконане, однак не враховуючи задоволені судом вимоги у вказаних вище справах. З урахуванням положень господарського законодавства, такий шестимісячний строк для нарахування пені спливає 23.10.2019.

Відповідно до поданого розрахунку сума пені становить 27463,06 грн (за видатковими накладними № РН-003234 від 21.03.2019, № РН-003242 від 21.03.2019, № РН-003244 від 21.03.2019 за період з 27.07.2019 по 23.10.2019; за видатковими накладними № РН-003261 від 21.03.2019, № РН-003262 від 21.03.2019 за період з 16.08.2019 по 23.10.2019; за видатковою накладною № РН-003263 від 21.03.2019 за період з 01.08.2019 по 23.10.2019).

Перевіривши за допомогою комп`ютерної програми «Ліга: Закон. Підприємство 9.5.3. ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «Ліга» ТОВ «Ліга Закон» 2020» розрахунки позивача, в тому числі: періоди нарахувань, розмір простроченого платежу, розмір облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення відповідача, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо клопотання відповідача про зменшення нарахованих позивачем сум санкцій, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України також передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною другою статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

Правовий аналіз вказаних статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Суд зазначає, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» від 07.04.2008 N 01-8/211, при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Таким чином, враховуючи викладене, клопотання відповідача про зменшення нарахованої позивачем пені, суд залишає без задоволення, оскільки відповідачем не доведено винятковості обставин, за наявності яких суд, з урахуванням положень ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України, міг би зменшити нараховану пеню, не подано суду документів на підтвердження наявності таких істотних обставин, до того ж розмір неустойки не є занадто великим, що мало би негативний вплив на господарську діяльність відповідача, натомість застосування неустойки до сторони, яка порушує зобов`язання, має виступати превентивною мірою для запобігання порушенням (враховуючи, що заборгованість за спірним договором у повному обсязі була погашена відповідачем протягом двох місяців після ухвалення судових рішень у справах № 920/821/19, № 920/822/19, № 920/876/19, тобто лише після звернення позивача за захистом своїх прав до суду, що суперечить принципам добросовісності).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 7447,00 грн 3% річних та 2475,40 грн інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Судом за допомогою комп`ютерної програми «Ліга: Закон. Підприємство 9.5.3. ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «Ліга» ТОВ «Ліга Закон» 2020» перевірено розрахунки позивача, в тому числі: періоди нарахувань, розмір простроченого платежу, індекси інфляції, за наслідком проведених перерахунків суд дійшов висновку про правильність розрахунків позивача, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, суд відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України відшкодовує позивачу витрати по сплаті судового збору за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 231-233, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю .

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІКомпресормаш» (40020, м. Суми, проспект Курський, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» (49000, м. Дніпро, вул. Героїв Крут, 16-А, ) 27463,06 грн пені, 7447,00 грн суму 3% річних, 2475,40 грн інфляційних нарахувань за неналежне виконання умов договору поставки № 3217 від 08.02.2018; 2102,00 грн витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набранням рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 13.05.2020.

Суддя В.Л. Котельницька