ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 906/366/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Климчук»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 (у складі колегії суддів: Філіпова Т.Л. (головуючий), Василишин А.Р., Мельник О.В.)

та рішення Господарського суду Житомирської області від 07.08.2019 (суддя Сікорська Н.А.)

та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Дунаєвецький ливарно-механічний завод»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 (у складі колегії суддів: Філіпова Т.Л. (головуючий), Василишин А.Р., Мельник О.В.)

у справі № 906/366/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Дунаєвецький ливарно-механічний завод»

до Приватного підприємства «Климчук»

про стягнення 737 870,16 грн,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Дунаєвецький ливарно-механічний завод» (далі - ТОВ «КК «ДЛМЗ») звернулося до суду з позовом до Приватного підприємства «Климчук» (далі - ПП «Климчук») про стягнення 737 870,16 грн, у тому числі 197 000,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням, 92 650,00 грн - пеня, 408 750,00 грн - штраф, 23 024,71 грн - проценти за користування чужими коштами, 12 608,00 грн - інфляційні втрати, 3 837,45 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору від 07.06.2017 № 070617, укладеного між сторонами у справі, в частині повної оплати відповідачем поставленого позивачем обладнання.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 07.08.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Климчук» на користь ТОВ «КК «ДЛМЗ» заборгованість в сумі 197 000,00 грн, пеню в сумі 23 693,97 грн, штраф в сумі 29 550,00 грн, інфляційні втрати в сумі 12 608,00 грн, 3 % річних в сумі 3 837,45 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 4 000,58 грн, витрати за правничу допомогу в сумі 10 843,60 грн.У решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано доведеністю позовних вимог у частині, яка задоволена судом, та наявністю правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором від 07.06.2017 № 070617 щодо повної оплати поставленого позивачем товару, штрафних санкцій за порушення відповідачем строків оплати, передбачених умовами договору, а також інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 рішення Господарського суду Житомирської області від 07.08.2019 в частині стягнення з ПП «Климчук» штрафу, пені, інфляційних втрат і 3 % річних скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким резолютивну частину рішення викладено в редакції, відповідно до якої позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Климчук» на користь ТОВ «КК «ДЛМЗ» заборгованість в сумі 197 000,00 грн, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 955,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 8 010,03 грн витрат. У решті позову відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що позивачем доведено факт належного виконання своїх зобов`язань за договором, отже, у відповідача відповідно до статті 692 ЦК виник обов`язок з оплати поставленого позивачем обладнання. Водночас суд дійшов висновку, що оскільки при тлумаченні умов договору від 07.06.2017 № 070617 у частині остаточного розрахунку за поставлений товар, встановлених додатковою угодою від 07.05.2018 № 3, строк виконання цього зобов`язання не пов`язується з вчиненням сторонами дій, спрямованих на фіксування настання цього строку, визначити день початку прострочення виконання зобов`язання з оплати неможливо. Натомість застосування відповідальності у виді пені та штрафу, виходячи з умов договору та положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України (далі - ГК), перебуває у прямому взаємозв`язку з порушенням зобов`язання щодо строків його виконання, отже, відсутність доведеності такої обставини як прострочення виконання зобов`язання виключає можливість застосування штрафних санкцій до відповідача.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, 07.02.2020 ПП «Климчук» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та закрити провадження у справі за відсутності підстав та предмета позову. Також скаржником порушено питання про стягнення з ТОВ «КК «ДЛМЗ» на користь ПП «Климчук» витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 11 068,00 грн, витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в сумі 22 136,00 грн, витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 25 000,00 грн.

Касаційну скаргу ПП «Климчук» обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору не враховано, що позивачем не доведено належного виконання своїх зобов`язань за договором і додатковими угодами до нього в частині поставки обладнання належної якості, введення його в експлуатацію та забезпечення його безперебійної роботи протягом встановленого строку, тому у відповідача відсутній обов`язок щодо остаточного розрахунку за цим договором, оскільки строк розрахунку за умовами договору ще не настав; за умовами договору з урахуванням додаткових угод остаточний розрахунок і сплату позивачеві решти коштів у сумі 197 000,00 грн відповідач має провести тільки після введення обладнання в експлуатацію, складання відповідного акта вводу в експлуатацію та після 14 днів експлуатації обладнання за його цільовим призначенням, проте, таких обставин у справі встановлено не було, а позивачем на підтвердження цього не надано відповідних доказів, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості; позивач як у позовній заяві, так і протягом розгляду справи посилався на різні дати виконання умов договору, суд першої інстанцій визначив таку дату на власний розсуд, а суд апеляційної інстанції взагалі зауважив, що таку дату встановити неможливо, отже, на думку скаржника, такі обставин свідчать про відсутність предмета спору та є підставою для закриття провадження у справі; суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення статей 610, 611, 673, 678 ЦК щодо настання правових наслідків порушення зобов`язання, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, що призвело до неправильного вирішення справи; суди попередніх інстанцій порушили положення статті 213 ЦК та надавши тлумачення умов договору щодо порядку та строків його виконання, фактично поклали відповідальність за неналежне виконання зобов`язань за договором на відповідача, хоча матеріали справи не містять доказів належного виконання зобов`язань саме позивачем.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції 18.02.2020 ТОВ «КК «ДЛМЗ» подало касаційну скаргу з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК; у редакції, чинній після 08.02.2020), та просило скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 у частині прийняття нового рішення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 07.08.2019 залишити в силі.

Касаційну скаргу ТОВ «КК «ДЛМЗ» обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 911/1366/18; суд не навів мотивів, з яких відступив від висновків Верховного Суду та не застосував при вирішенні справи статтю 213 ЦК, частину 1 статті 637 ЦК, а також неправильно застосував статті 6, 627, 628 ЦК. Іншою підставою скаржник визначив відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах положень статті 549 ЦК, статті 230 ГК.

ПП «Климчук» у відзиві на касаційну скаргу ТОВ «КК «ДЛМЗ» просить залишити цю скаргу без задоволення.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, касаційна скарга ПП «Климчук» розглядається в порядку, передбаченому ГПК у редакції, чинній до 08.02.2020.

Оскільки ТОВ «КК «ДЛМЗ» подало касаційну скаргу після набрання чинності зазначеним Законом, касаційна скарга позивача розглядається у порядку, передбаченому ГПК у редакції, чинній з 08.02.2020.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 07.06.2017 між ТОВ «КК «ДЛМЗ» (продавець) і ПП «Климчук» (покупець) укладено договір № 070617, за умовами якого продавець поставляє, а покупець приймає та оплачує зерносушарку «Дунаївчанка 6» з теплогенератором ОТД 2000 згідно зі специфікацією № 1 (далі - обладнання) (пункт 1.1).

У пункті 2.1 договору встановлено, що термін поставки обладнання: не пізніше 25.09.2017 з моменту першої авансової оплати.

Навантажувальні роботи виконує продавець, розвантаження обладнання виконує покупець біля площадки монтажу. Обладнання, яке відвантажується, супроводжується: товарно-транспортною накладною; технічною документацією: паспорт, інструкція з експлуатації (пункти 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до пункту 2.4 договору право власності на обладнання переходить до покупця після підписання сторонами акта приймання-передачі та 100 % оплати обладнання.

Згідно з пунктом 4.2 договору гарантійний строк становить 12 місяців з дня запуску предмета договору або 18 місяців з дня поставки.

Вартість обладнання згідно зі специфікацією № 1 становить 2 725 000,00 грн на умовах EXW Дунаївці з послугою навантаження (пункт 5.1 договору).

У пункті 5.2 договору сторони погодили графік оплати за обладнання: 650 000,00 грн не пізніше 14.06.2017; 650 000,00 грн не пізніше 14.07.2017; 650 000,00 грн не пізніше 14.08.2017; 134 250,00 грн не пізніше 14.09.2017; 123 000,00 грн після монтажу та пробного запуску обладнання; 245 250,00 грн після 14 днів експлуатації сушарки; 136 250,00 грн не пізніше 10.09.2017; 136 250,00 грн після завершення монтажу.

За умовами пункту 6.2 договору, у разі порушення покупцем строків оплати покупець сплачує на користь продавця пеню у розмірі 0,1 % від суми договору за кожний тиждень прострочення і продавець призупиняє свої зобов`язання за договором до виконання покупцем своїх порушених зобов`язань.

У разі затримки покупцем оплати, як зазначено у пункті 5.2 договору більш ніж на 20 днів, продавець має право на вилучення поставленого обладнання та разове нарахування штрафних санкцій покупцеві в розмірі 15 % від вартості цієї угоди. Покупець повинен сплатити нараховані штрафні санкції та не чинити перешкод у вилучені поставленого обладнання (пункт 6.3 договору).

Відповідно до пункту 8.3 договору термін його дії встановлюється з дня підписання договору і діє до 31.12.2017, а в частині фінансових розрахунків і гарантійних зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У пункті 9.1. договору визначено, що по закінченню монтажу, налагодження та навчання персоналу, сторони підписують приймально-здавальний акт про виконання робіт. Виконавець надає замовнику повний комплект експлуатаційної документації зерносушильного комплексу (паспорти обладнання, інструкції з експлуатації, акти виконаних локальних робіт).

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

07.06.2017 сторонами підписано специфікацію № 1, в якій визначено комплектацію товару, що поставляється, а саме: зерносушарка «Дунаївчанка 6»; теплогенератор ОТД 2000 з теплообмінником; компресор; шафа управління та кабельна продукція; машина первинної очистки; шнек вивантаження; вартість обладнання становить 2 725 000,00 грн на умовах EXW Дунаївці з послугою навантаження.

07.08.2017 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору від 07.06.2017 № 070617, за умовами якої продавець поставляє, а покупець приймає та оплачує додаткове обладнання згідно зі специфікацією № 2; вартість цього обладнання становить 418 517,00 грн на умовах EXW Дунаївці з послугою навантаження. Згідно з графіком оплат за додаткове обладнання передоплата становить 210 000,00 грн до 09.08.2017; 208 517,00 грн за два дні перед відвантаженням продукції (пункт 3); термін виготовлення обладнання до 25.09.2017 (пункт 4).

Судами попередніх інстанцій також установлено, що на виконання договору від 07.06.2017 № 070617 і додаткової угоди № 1 до нього ТОВ «КК «ДЛМЗ» поставило ПП «Климчук» обладнання на загальну суму 3 143 517,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи товарно-транспортними накладними, а останній протягом 2017 року перерахував продавцю кошти на загальну суму 2 775 267,00 грн, що підтверджується банківськими виписками, які містяться в матеріалах справи.

10.12.2017 ТОВ «КК «ДЛМЗ» складено акт вводу в експлуатацію обладнання до договору від 07.06.2017 № 070617, на який ПП «Климчук» листом від 20.12.2017 № 73 надіслало позивачу претензії щодо недоукомплектованості та неналежної якості поставленого обладнання, продуктивність якого не відповідає заявленим технічним характеристикам.

ТОВ «КК «ДЛМЗ» у спростування заявлених відповідачем претензій направив останньому претензію від 19.01.2018 № 3 з вимогою сплатити заборгованість в сумі 368 250,00 грн.

16.02.2018 між сторонами у справі підписано додаткову угоду № 2 до договору від 07.06.2017 № 070617, за умовами якої сторони дійшли згоди, що залишок платежу за договором становить 368 250,00 грн (пункт 1); графік оплати: 123 000,00 грн до 27.02.2018, 245 250,00 грн після 14 днів експлуатації сушарки (пункт 2); продавець зобов`язався замінити поставлений комплект колосників на комплект колосників для пелети з отвором не більше 5 мм (пункт 3); термін поставки визначено до 30.03.2018 у разі дотримання графіку оплат (пункт 4); інші умови зазначеного договору залишено без змін.

На виконання зазначених умов додаткової угоди ПП «Климчук» 26.02.2018 перерахувало ТОВ «КК «ДЛМЗ» 123 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою.

07.05.2018 між сторонами підписано додаткову угоду № 3 до договору від 07.06.2017 № 070617, відповідно до умов якої у зв`язку з понесенням покупцем непередбачених договором додаткових транспортних витрат на суму 3 000,00 грн сторони дійшли згоди, що залишок платежу за договором становить 242 250,00 грн (пункт 1); графік оплати: 45 250,00 грн до 08.05.2018, 197 000,00 грн після 14 днів експлуатації сушарки (пункт 2); продавець зобов`язався замінити поставлений комплект колосників на комплект колосників для пелети з отвором не більше 5 мм і здійснити заміну теплогенератора ОТД 2000 (пункт 3); вартість доставки та монтажні роботи продавець здійснює за власний рахунок (пункт 4); термін здійснення цих робіт до 15.05.2018 у разі дотримання графіку оплат (пункт 4); інші умови зазначеного договору залишено без змін.

На виконання умов додаткової угоди № 3 позивач відповідно до товарно-транспортної накладної від 04.05.2018 № 21 здійснив поставку обумовленого угодою обладнання, а відповідач 07.05.2018 перерахував позивачу кошти в сумі 45 250,00 грн. Решту коштів у сумі 197 000,00 грн відповідач не сплатив, вважаючи, що строк виконання зобов`язання в цій частині не настав.

23.11.2018 ТОВ «КК «ДЛМЗ» направило на адресу ПП «Климчук» претензію № 59, в якій вимагав до 10.12.2018 сплатити заборгованість за договором від 07.06.2017 № 070617 у сумі 197 000,00 грн.

У відповідь на зазначену претензію позивача відповідач надіслав зустрічну претензію № 2, в якій зазначив про порушення продавцем умов договору стосовно строків поставки та введення обладнання в експлуатацію, а також з огляду на умови договору з урахуванням додаткових угод зауважив, що виконання зобов`язання щодо сплати залишку коштів в сумі 197 000,00 грн можливо виключно після введення обладнання в експлуатацію, складання відповідного акта та після 14 днів експлуатації сушарки та використання її за цільовим призначенням. При цьому відповідач запропонував позивачу відрядити свого представника для визначення причини виходу з ладу теплообмінника, об`єму та вартості робіт по його заміні, запуску обладнання та контролю за його роботою на протязі 14 днів із дня запуску.

27.03.2019 ПП «Климчук» повторно направило ТОВ «КК «ДЛМЗ» претензію, в якій повторно просило позивача направити повноважного представника для участі у демонтажі та заміні теплообмінника сушарки силами підприємства із складанням відповідних документів по заміні теплообмінника. Крім того, просило відшкодувати ПП «Климчук» збитки (упущену вигоду) в розмірі 2 999 498,06 грн як оплату за сушіння зерна протягом 2017-2018 років. Відшкодування збитків відповідач просив здійснити протягом одного місяця з моменту отримання цієї претензії.

У досудовому порядку спір між сторонами урегульовано не було.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога ТОВ «КК «ДЛМЗ», заявлена до ПП «Климчук», про стягнення заборгованості з оплати поставленого товару в сумі 197 000,00 грн, пені за період з 31.07.2018 до 25.03.2019 та штрафу, нарахованих відповідно до пунктів 6.2, 6.3 договору за порушення зобов`язання з оплати товару, процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 31.07.2018 до 25.03.2019 відповідно до статей 536, 1048 ЦК, а також 3 % річних за період з 31.07.2018 до 25.03.2019 та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК, обґрунтована неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили із наявності підстав для стягнення з відповідача суми основної заборгованості за договором, а за висновками суду першої інстанції також і наявності підстав для застосування до відповідача відповідальності за порушення зобов`язання у виді штрафних санкцій та сплати боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат.

Проте, Касаційний господарський суд не погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони є передчасними, зробленими без належного з`ясування і оцінки обставин справи, наявних у матеріалах справи доказів та з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 193 ГК суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції установлено, що укладений між сторонами у справі договір від 07.06.2017 № 070617 за своєю правовою природою є договором поставки, а судом апеляційної інстанції установлено, що цей договір є змішаним, в якому містяться елементи договорів поставки, підряду та відповідно до статей 11, 509 ЦК, статей 173, 174 ГК є підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.

Згідно з частинами 1, 2 статті 712 ЦК за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статей 662, 663 ЦК продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 691 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК).

Статтею 837 ЦК передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (частини 1, 2 статті 846 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 854 ЦК якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. При цьому положення частини 7 статті 193 ГК і статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Судами попередніх інстанцій установлено, що уклавши договір від 07.06.2017 № 070617, сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо строків і порядку розрахунку за поставлений товар і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов`язки, які відображені в його умовах.

Так, судами встановлено, що сторонами до договору від 07.06.2017 № 070617 неодноразово вносилися зміни в частині строків здійснення оплати відповідачем за придбане обладнання та виконання позивачем монтажно-налагоджувальних робіт і з огляду на умови договору в редакції додаткової угоди від 07.05.2018 № 3 настання строку виконання обов`язку покупця з остаточного розрахунку за поставлений товар сторонами пов`язано з такими обставинами: оплатою покупцем першої обумовленої суми 45 250,00 грн до 08.05.2018, доставкою комплектуючих і здійснення монтажних робіт позивачем до 15.05.2018 та задовільної експлуатації обладнання (сушарки) протягом 14 днів.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору, обмежившись посиланням на те, що заміна позивачем комплектуючих обладнання відповідно до додаткової угоди від 07.05.2018 № 3 свідчить про виконання позивачем умов договору, а відтак і виникнення у відповідача обов`язку з остаточного розрахунку за поставлене обладнання, не надали належної правової оцінки наведеним умовам договору та додаткових угод до нього щодо обставин, з настанням яких пов`язується виникнення у відповідача обов`язку оплатити решту вартості майна, не встановили та в рішеннях не зазначили, чи було виконано сторонами весь обсяг договірних умов, у тому числі зобов`язання позивача як продавця щодо поставки обладнання належної якості відповідно до пункту 4 договору від 07.06.2017 № 070617, вимог чинного законодавства та у строки, визначені сторонами у договорі, з виконанням яких сторони визначили умову щодо настання у відповідача як покупця обов`язку здійснити остаточний розрахунок за договором та якими доказами підтверджуються такі обставини.

При цьому без належного з`ясування та оцінки судами попередніх інстанцій залишилися умови договору від 07.06.2017 № 070617, зокрема пункти 2.4, 9.1, у яких сторони передбачили підписання актів приймання-передачі обладнання та виконаних робіт з монтажу та налагоджування поставленого обладнання як підтвердження виконання зобов`язань за договором, а відтак не встановили наявність/відсутність підписаних між сторонами актів або інших документів, які підтверджують факт належного виконання зобов`язань за договором.

Водночас, надавши тлумачення умовам договору щодо строку, з якого у відповідача виникає обов`язок здійснити остаточний розрахунок за договором, суд першої інстанцій дійшов висновку про експлуатацію відповідачем обладнання з 15.05.2018 та наявністю підстав для проведення остаточного розрахунку за обладнання до 29.05.2018, проте не навів обґрунтування таких висновків і не зазначив, якими доказами підтверджуються такі обставини, з огляду на те, що позивачем підстави позову обґрунтовувалися, зокрема обставинами виконання ним умов договору з поставки, монтажу та запуску обладнання 10.12.2017.

Натомість суд апеляційної інстанції при тлумаченні умов договору в частині остаточного розрахунку за поставлений товар, встановлених додатковою угодою від 07.05.2018 № 3, дійшов висновку, що строк виконання цього зобов`язання не пов`язується з вчиненням сторонами дій, спрямованих на фіксування настання цього строку, тому визначити день початку прострочення виконання зобов`язання з оплати неможливо. Проте, судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки умовам договору, за якими сторони передбачили підписання відповідних актів, що є підтвердженням факту виконання зобов`язань з поставки товару та виконання монтажних і налагоджувальних робіт.

При цьому суди попередніх інстанцій, пославшись на загальні способи, що застосовуються при тлумаченні правочину, належним чином не встановили змісту договору з урахуванням додаткових угод відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, мети цього правочину та не зазначили, які обставини і докази, надані сторонами, стали підставою для висновку суду щодо настання у відповідача обов`язку для здійснення остаточного розрахунку за поставлений товар.

З огляду на умови додаткових угод до договору від 07.06.2017 № 070617, подальшої поведінки сторін та письмових претензій сторін щодо належного виконання кожною з них умов договору, що наявні у матеріалах справи, судами попередніх інстанцій не було встановлено, чи було здійснено відповідачем саме експлуатацію поставленого обладнання за цільовим призначенням протягом строку, встановленого умовами договору, та які докази на підтвердження цього надано сторонами.

У зв`язку із цим судами достеменно не встановлено строк виконання відповідачем зобов`язання відповідно до умов договору щодо остаточного розрахунку за придбане майно, а також початок перебігу такого строку, що не дає підстав для висновку про прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором і можливості застосування правових наслідків за порушення зобов`язання.

Належним чином не дослідивши зібрані у справі докази, не встановивши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та які є достатньою підставою відповідно до норм матеріального права для стягнення з відповідача заявленої позивачем суми заборгованості за договором від 07.06.2017 № 070617, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

При цьому з урахуванням наведеного підтвердилися і підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК (у редакції, чинній після 08.02.2020), щодо застосування судом в оскарженому рішенні норми права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 911/1366/18, щодо тлумачення умов договору проти того, хто їх написав.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У зв`язку з наведеним, рішення та постанова судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, постановлені у справі судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Порушення попередніми судовими інстанціями норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Ураховуючи наявність двох касаційних скарг, поданих за правилами ГПК як в редакції, чинній до 08.02.2020, так і в редакції, чинній після 08.02.2020, наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з частиною 3 статті 310 ГПК є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «Климчук» та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Дунаєвецький ливарно-механічний завод» задовольнити частково.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 07.08.2019 у справі № 906/366/19 скасувати.

3. Справу № 906/366/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий