ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

16.04.2020 Справа № 917/104/19

заява Комунального підприємства "Теплоенерго", вул. Софіївська, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про розстрочку виконання судового рішення у справі №917/104/19

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м.Київ, 01001

до Комунального підприємства "Теплоенерго", вул.Софіївська, 68, м.Кременчук, Полтавська область,39600

про стягнення 1 864 240,82грн.

Суддя Кльпов І.Г.

Секретар судового засідання Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 04.04.2019 позовні вимоги акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до комунального підприємства "Теплоенерго" задоволено, присуджено до стягнення 265069,21грн. - пеня, 330599,41грн. - 3% річних, 1154971,11грн. - інфляційні нарахування та 27963,80грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2019 рішення господарського суду Полтавської області залишено без змін.

На виконання рішенням господарського суду Полтавської області від 04.04.2019 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2019 видано наказ від 09.09.2019.

16.03.2020 до господарського суду Полтавської області надійшла заява №2972 від комунального підприємства "Теплоенерго" про розстрочку виконання рішення суду, в якій заявник просить суд розстрочити виконання рішення у справі №917/104/19 строком на один рік з дня його ухвалення шляхом сплати сум рівними частинами.

Ухвалою суду від 16.03.2020 заяву прийнято до розгляду та призначено засідання на 26.03.2020.

Судове засідання, призначене на 26.03.2020 не відбулося у зв`язку з відпусткою судді.

25.03.2020 від стягувача надійшли заперечення на заяву про розстрочку виконання рішення.

Так, розглянувши заяву КП «Теплоенерго» суд встановив.

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду, боржник посилається на тяжкий фінансовий стан підприємства.

Зокрема, заявник зазначає наступне.

Згідно Статуту КП «Теплоенерго» підприємство створене з метою задоволення потреб населення, підприємств, установ та організації незалежно від форми власності по постачанню гарячої води та теплопостачанню, а також обслуговуванню всіх інженерних мереж, споруд, вузлів тепломереж.

Основні грошові надходження підприємства ґрунтуються на надходженнях за послуги теплопостачання, господарська діяльність КП «Теплоенерго» з надання послуг теплопостачання споживачам має сезонний характер та частково сезонний характер з надання послуг постачання гарячої води споживачам.

Закінчення опалювального сезону 2020 року унеможливлює своєчасне виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 06.06.2019.

Своєчасність проведення розрахунків КП «Теплоенерго» з AT «НАК «Нафтогаз України» напряму залежить від своєчасних розрахунків населення та інших споживачів за надані послуги. які останні проводять по банківських рахунках з спеціальним призначенням, на розподіл з яких витратної частини КП «Теплоенерго» вплинути не може. Так, по рахунках із спеціальним призначенням, держава розподіляє кошти, що надійшли від споживачі на природний газ та електроенергію і в останню чергу на заробітну платню працівникам підприємства.

Вказана сума, яка підлягає стягненню за рішенням є занадто великою для разової оплати та її сплата не можлива в силу недостатності грошових надходжень на підприємство, та відсутності грошових резервів. В підтвердження нестачі обігових коштів слугує регулярне звернення підприємства до міського голови з проханням надати фінансову підтримку, на поворотній основі з міського бюджету. Станом на 01.03.2020 заявник має надвелику кредиторську заборгованість у сумі 90 143 278,64грн. За результатами господарської діяльності за 2019 рік КП «Теплоенерго» є збитковим, відповідно до звіту про фінансові результати за 2019 рік збитки склали 33362 тис.грн.

Стягувач у своїх запереченнях від 25.03.2020 (вх. №3444) зазначає, що наведений відповідачем у заяві про розстрочку виконання рішення перелік обставин, а саме: складне фінансове становище, недостатність тарифів, неможливість здійснення господарської діяльності у повному, належному обсязі, значну заборгованість контрагентів та населення не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Більше того, КП «Теплоенерго» отримувало відстрочку у виконанні даного рішення на підставі суду від 05.12.2019 та свої зобов"язання не виконав навіть частково. В зв`язку з цим стягувач просить суд відмовити боржнику у відстроченні виконання рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення на підставі наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Розстрочка - виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю (ч.7 ст. 331 ГПК України).

Отже, у Господарському процесуальному кодексі України та спеціальному законі, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку (Закон України "Про виконавче провадження"), не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

У той же час, слід зважити на таке:

1) виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012);

2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012);

3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі Суд) право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II);

4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", №22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Тобто, у цьому контексті для визнання поважними причин затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про скрутне матеріальне становище, відсутність грошових коштів на рахунках та несвоєчасний розрахунок контрагентів.

Згідно статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів на підтвердження винятковості випадку, що за статтею 331 Господарського процесуального кодексу України є визначальною підставою для відстрочки виконання судового рішення, боржник суду не надав.

Для належного вирішення питання щодо надання розстрочки виконання судового рішення, господарським судам необхідно з`ясувати чи наявні у справі докази, які б підтверджували добросовісну поведінку боржника і вжиття ним належних заходів для виконання рішення.

Відповідач (боржник) у своїй заяві посилається на складне фінансове становище, неможливість здійснення господарської діяльності у повному та належному обсязі, значну заборгованість контрагентів та населення, однак зазначені обставини не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення.

Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За положеннями частини другої ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із практики Європейського суду з прав людини право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997; рішення у справі "Бурдов проти Росії" №59498/00 від 07.05.2002; рішення у справі "Ясіун`єне проти Литви" №41510/98 від 06.03.2003; та рішення по справі "Руйану проти Румунії" №34647/97 від 17.06.2003).

За таких обставин виконання судового рішення є важливою стадією судового процесу у контексті забезпечення міжнародних демократичних стандартів щодо дотримання закріпленого у статті 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Заявником не надано доказів, які б підтверджували наявність виключних обставин що унеможливлюють виконання судового рішення. Надані вибіркові документи не дають можливості зробити однозначний висновок щодо фінансового стану боржника, а також проаналізувати вплив негайного виконання судового рішення на такий стан.

До того ж, заявником не надано доказів того, що він зможе виконати рішення суду до 06.06.2020 ( один рік з дня його ухвалення)

Таким чином, із заяви про розстрочку виконання рішення, не вбачається наявність у відповідача надзвичайних (виключних) обставин, які свідчать про істотне ускладнення виконання рішення у розумінні ч.2 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати як доводи позивача так і заперечення відповідача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що при винесенні рішення у цій справ судом вже враховано майновий стан відповідача та зменшено розмір пені на 30%, а також ухвалою від 05.12.2019 надано відстрочку виконання даного рішення.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин, беручи до уваги заперечення позивача проти розстрочення виконання рішення, правові підстави для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду відсутні.

Таким чином, заява Комунального підприємства "Теплоенрго" про розстрочку виконання рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 74, 77, 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Комунального підприємства "Теплоенрго" про розстрочку виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 06.06.2019 у справі №917/104/19 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено - 21.04.2020

Суддя Кльопов І.Г.