СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2020 р. Справа №917/1765/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№711П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 року по справі №917/1765/19,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Комунального підприємства теплового господарства «Гадячтеплоенерго», м.Гадяч, Полтавська область,

про стягнення 539777,01 грн. заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Комунального підприємства теплового господарства «Гадячтеплоенерго» про стягнення 539777,01 грн. заборгованості.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було надано клопотання про зменшення пені та клопотання про розстрочення виконання рішення суду на 24 місяці.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 року у справі №917/1765/19 (суддя Тимощенко О.М., повний текст складено 27.01.2020 року) позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства теплового господарства «Гадячтеплоенерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню у сумі 125063,60 грн., три проценти річних у сумі 83484,06 грн., інфляційні втрати у сумі 206165,76 грн. та 8096,66 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

У розстроченні виконання рішення відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 року в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення неустойки в розмірі 125063,59 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити. Судові витрати апелянт просить суд покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 Цивільного кодексу України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. Так, при вирішенні питання щодо зменшення пені суд повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

В рішенні зазначено, що суд, зменшуючи розмір неустойки, виходив, серед іншого, з інтересів сторін, втім скаржник звертає увагу, що з матеріалів справи та самого рішення незрозуміло, які саме інтереси сторін було враховано, і яким чином інтереси сторін вплинули на рішення суду в частині зменшення розміру неустойки, а під час розгляду справи не було враховано інтереси позивача.

Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов`язання, а також не було оцінено розмір таких збитків.

На думку скаржника, відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, суд не надав належної уваги ступеню виконання зобов`язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення ст. 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 551, 599 та 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача; встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання.

26.03.2020 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2982), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того відповідач надав до суду клопотання (вх.№2983 від 26.03.2020 року), в якому просить провести розгляд справи №917/1765/19 за апеляційною скаргою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за відсутності представника, за наявними у справі документами з урахуванням наданого відзиву.

З метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», колегія суддів апеляційного господарського суду ухвалою від 19.03.2020 року повідомила сторін, що судове засідання в зазначену дату 23.03.2020 року не відбудеться. Також суд апеляційної інстанції повідомив, що про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги учасників справи буде повідомлено додатково, зокрема шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України».

Ухвалою суду від 15.04.2020 року призначено справу №917/1765/19 до розгляду в судове засідання на 06.05.2020 року, а також роз`яснено учасникам справи право на їх участь у судовому засіданні та шляхи реалізації такого права.

При цьому, про призначення справи до розгляду в судове засідання здійснено повідомлення на офіційному веб-порталі «Судова влада України».

Вказана ухвала суду була направлена учасникам справи рекомендованими листами 16.04.2020 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана: позивачем 21.04.2020 року, відповідачем 22.04.2020 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, позивач у судове засідання не з`явився, про причини не з`явлення суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, з огляду на клопотання відповідача та приписи ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку щодо розгляду справи за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 04.09.2017 року між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник, позивач у справі) та Комунальним підприємством теплового господарства «Гадячтеплоенерго» (споживач, відповідач у справі) укладено договір №8301/1718-БО-24 постачання природного газу.

До договору між сторонами було укладено додаткові угоди (а.с. 28-31), згідно яких сторони внесли зміни, зокрема, в частині обсягів поставки газу.

У п. 1.1. договору сторони передбачили, що продавець зобов`язується поставити споживачу у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.7 договору).

Відповідно до п. 3.10 договору споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий місяць означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині природного газу за цим договором у відповідному місяці.

У п. 3.8 договору визначено, що споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної за категоріями (у тому числі згідно з цим договором ); підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природною газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Пунктом 12.1 договору в редакції додаткової угоди №4 від 10.04.2018 року сторони визначили, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору №8301/1718-БО-24 від 04.09.2017 року від 04.09.2017 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 5416846,34 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Згідно з п. 6.1 договору постачання природного газу №8301/1718-БО-24 від 04.09.2017 року оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначає позивач у позові, відповідач здійснив оплату за переданий газ за договором №8301/1718-БО-24 від 04.09.2017 року в повному обсязі, що не заперечується і самим відповідачем. Проте, позивач наполягає на тому, що відповідач здійснював оплату за договором за поставлений газ з порушенням строків, встановлених п.6.1 договору.

Пунктом 8.2 договору в редакції додаткової угоди №2 від 28.02.2018 передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 539777,01 грн., з яких пеня у сумі 250127,19 грн., 83484,06 грн. 3% річних та 206165,76 грн. інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення встановлено, що дії відповідача щодо несвоєчасного та повного проведення розрахунку за отриманий від позивача газ є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до п. 8.2 договору та захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України. Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, суд дійшов висновку що розрахунки є арифметично вірним та заявлені до стягнення суми є обґрунтованими. Разом з цим, суд взяв до уваги, що у відповідача відсутня заборгованість по сплаті основного боргу за договором, він є комунальним підприємством, здійснює постачання теплової енергії населенню, не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, здійснення відповідачем оплати за природний газ залежить від розрахунків кінцевих споживачів, різниці у тарифах, а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків, відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем умов договору, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд скористався наданим йому ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України правом та зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50%, тобто до 125063,60 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки (пені) у сумі 125063,60 грн., колегія суддів переглядає справу в межах даної вимоги.

Згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

За приписами статей 611, 612 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою статті 550 ЦК України.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад господарського судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

У пункті 1.2 договору визначено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

За обставинами даного спору за актами приймання-передачі природного газу позивач передав відповідачу товар на загальну суму 5416846,34 грн., який було оплачено відповідачем з порушенням встановленого договором строку.

Колегія суддів, приймаючи до уваги:

- статус відповідача, який є комунальним підприємством, здійснює свою діяльність, спрямовану на повне, якісне задоволення потреб бюджетних установ та організацій та не є кінцевим споживачем одержаного природного газу,

- що здійснення відповідачем оплати за природний газ залежить від розрахунків кінцевих споживачів, а також різниці у тарифах на теплову енергію, та несвоєчасного відшкодування державою коштів (субвенцій);

- ступінь виконання зобов`язання відповідачем, а саме: повну сплату основного боргу;

- що штрафні санкції не доводились та не обґрунтовувались понесеними позивачем збитками;

- матеріали справи не містять доказів негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання (тобто відсутні докази, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача), дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50%, тобто до 125063,60 грн.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2019 року у справі №917/1767/19 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 року по справі №917/1765/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов