УХВАЛА

08 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 916/1250/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пількова К. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Южний електротехнічний завод"

до Южненської міської ради Одеської області

про розірвання договору оренди земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

16.04.2020 Южненська міська рада Одеської області (далі - Рада, Відповідач) звернулася з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 у цій справі.

Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено форму і зміст касаційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За положенням частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Частиною другою статті 290 ГПК України передбачено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У касаційній скарзі Рада зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, через допущені при їх ухвалені процесуальні порушення, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Скаржник послався на те, що місцевий суд порушив порядок призначення судової експертизи, необґрунтовано відхилив клопотання Ради про витребування, дослідження або огляд доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки зазначеним процесуальним порушенням; суди обох інстанцій відхилили клопотання учасників справи про допит експерта та неправильно застосували норми матеріального права. Також послався на порушення та неправильне застосування статей 13, 77, 78, 98, 102, 104, 269 ГПК України; частини другої статті 24, частини першої статті 32, частин другої, третьої статті 36, статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі"; статей 19, 38 Земельного кодексу України; частини четвертої статті 19 Закону України "Про регулювання містобудівельної діяльності"; статті 17 Закону України "Про основи містобудування"; Порядку розроблення проектної документації на будівництво об?єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 122 від 23.03.2012; пунктів 1.6, 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №55/5 від 08.10.1998.

На думку скаржника при розгляді справи виникла проблема, яка пов`язана з питанням застосування частини другої статті 36 Закону України «Про оренду землі» в частині юридичної оцінки недоліків земельної ділянки та їх розуміння як таких, що перешкоджають використанню земельної ділянки за договором, а застосування зазначеної норми потребує висновку Верховного Суду.

Також, скаржник вказав, що суди обох інстанцій при вирішенні спору застосували лише норми права, якими регулюються відносини у сфері земельних відносин, однак необхідно було додатково застосувати норми права, що регулюють правовідносини у сфері містобудування, отже мало місце неправильне застосування судами норм матеріального права.

Скаржник послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питань застосування правових норм, якими регулюються відносини у сфері містобудування, пов`язаних з орендною землі.

Однак, наведене посилання не містить обґрунтування того, щодо яких саме норм матеріального права, що регулюють правовідносини у сфері містобудування та, на думку скаржника, були неправильно застосовані судами, відсутній висновок Верховного Суду, тому в цій частині наведені обґрунтування не є такими, що за змістом статті 287 ГПК України є підставою, на якій подається касаційна скарга.

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 у справі №916/1250/19 залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків до 27.05.2020.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя К. М. Пільков