РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.04.2020Справа № 910/2683/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/2683/20

За позовом Приватного Акціонерного Товариства "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (ПРАТ "ММК ІМ. ІЛЛІЧА") (вул. Левченка 1, Маріуполь,Донецька область,87504; )

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Тверська, 5,Київ,Південна Частина Києва, Київ,03680; )

про стягнення 266 444,42 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат іменні Ілліча" (ПрАТ "ММК ім. Ілічча) (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 266 444,42 грн, судового збору у розмірі 3 996,67 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4 871,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього законом та договором про надання послуг №00039/ЦТА-2018, укладеним між ним та вантажовідправником на користь позивача, цивільно-правових зобов`язань в частині забезпечення схоронності перевезеного вантажу. Порушення відповідачем своїх обов`язків полягає в частковій втраті вантажу, який перевозиться, що спричинило заподіяння позивачеві збитків у розмірі вартості втраченого вантажу 266444,42 грн і позивач стверджує, що між понесеними збитками і діями відповідача наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи № 910/2683/20 призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив; запропоновано позивачу у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу; повідомлено сторін, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 27.03.2020.

13.03.2020 від позивача через відділ канцелярії суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 27.02.2020.

26.03.2020 від позивача засобами електронної пошти надійшло клопотання про долучення доказів, яке 31.03.2020 повторно надійшло до суду засобами поштового зв`язку.

22.04.2020 через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову з підстав відсутності в матеріалах справи доказів оплати вантажу.

28.04.2020 через відділ канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів оплати вантажу, а також вказав про подання відзиву поза встановлені процесуальні строки, про поновлення яких відповідач не просив.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Як встановлено ч. 1 ст. 251 ГПК України, та ухвалою суду від 27.02.2020 року про відкриття провадження у справі, відзив мав бути поданий відповідачем протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалу про відкриття провадження у справі відповідач у отримав 04.03.2020, про що свідчить поштове повідомлення про вручення № 5149187. Суд констатує, що відповідач втратив право на подання відзиву з 23.03.2020 (з урахуванням святкових днів), а отже суд не оцінює позицію відповідача, викладену у відзиві через подання відзиву з пропуском процесуального строку, встановленого законом і судом без клопотання про поновлення такого процесуального строку.

У частині 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 14.02.2018 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (перевізник) та Приватним акціонерним товариством "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (відправник, одержувач) укладено Договір про надання послуг № 00039/ЦТ Л-2018, предметом якого відповідно до п. 1.1. договору є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних із організацією перевезень вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт імпорт) у вагонах залізниць інших держав та/або у вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

За залізничною накладною № 40212656 від 24.09.2019 (та досилочними накладними № 47406236, 40313785 до основної відправки) ТОВ "Метінвест-Шіппінг" (вантажовідправник) відправив на адресу позивача - Приватне акціонерне товариство "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (вантажоодержувач) зі станції Миколаїв-Вантажний на станцію Асланове вантаж: антрацит, вугілля антрацит марки АМ (13-25) насипом, вантаж маркований вапном, в тому числі вагони №№ 56166465, 61014940.

27.09.2019 на підставі попутних актів загальної форми № 37053 від 27.09.2019 станції Волноваха Дон., було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні №56166465 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначена в накладній № 40212656 від 24.09.2019 та складено комерційний акт, який свідчить про недостачу вантажу, про що в зазначеній накладній була зроблена відповідна відмітка.

В комерційному акті № 485002/1138 від 27.09.2019 вказано, що за документом значиться: вантаж антрацит, навалом. Вага визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара - 22 100 кг, нетто - 67 050 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто - 65 700 кг, тара - 22 100 кг, нетто - 43 600 кг, що менше документа на 23 450 кг.

При комерційному огляді виявлено: первісне навантаження у вагоні та маркування не проглядається, по документам вантаж марковано вапном. За рухом потягу, над 1-7 люками є виїмка розміром 12 000 мм х 2 800 мм х 1 000 мм в глибину вагону, що відповідає акту загальної форми №37053 від 27.09.19 станції Волноваха Донецької залізниці. Вагон прибув у технічному стані справний. Течі вантажу немає.

25.09.2019 на підставі попутних актів загальної форми №12581 від 25.09.19 р. станції Миколаїв Одеської залізниці, №37057 від 27.09.19 станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні №52517604 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначена в накладній №40212656 від 24.09.2019 р., та складено комерційний акт, який свідчить про недостачу вантажу, про що в зазначеній накладній була зроблена відповідна відмітка.

В комерційному акті № 485002/1139 від 27.09.2019 вказано, що за документом значиться: вантаж антрацит, навалом. Вага визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара - 23 400 кг, нетто - 66 800 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто - 77 300 кг, тара - 23 400 кг, нетто - 53 900 кг, що менше документа на 12 900 кг.

При комерційному огляді виявлено: навантаження у вагоні нижче рівня бортів на 300 мм. По документам вагон марковано вапном. За рухом потягу, над 1-5 люками є виїмка розміром 7500 мм х 2800 мм х 1000 мм в глибину вагону, що відповідає акту загальної форми №37057 від 27.09.19 р. станції Волноваха Донецької залізниці і не відповідає акту загальної форми № 12581 від 25.09.19 р. станції Миколаїв Одеської залізниці. Маркування порушено. Вагон прибув у технічному стані справний. Течі вантажу немає.

27.09.2019 р. на підставі попутних актів загальної форми №37058 від 27.09.19 р. станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні №63870745 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначена в накладній №40212656 від 24.09.2019 р., та складено комерційний акт, який свідчить про недостачу вантажу, про що в зазначеній накладній була зроблена відповідна відмітка.

В комерційному акті № 485002/1140 від 27.09.2019 вказано, що за документом значиться: вантаж антрацит, навалом. Вага визначена відправником на вагонних вагах: брутто - не вказано, тара - 23 700 кг, нетто - 67 950 кг. При переважуванні вага виявилась: брутто - 84 800 кг, тара - 23 700 кг, нетто - 61 100 кг, що менше документа на 6 850 кг.

При комерційному огляді виявлено: навантаження у вагоні нижче рівня бортів на 300 мм. По документам вагон марковано вапном. За рухом потягу, над 4-7 люками є виїмка розміром 6000 мм х 2800 мм х 800 мм у глиб вагона, що відповідає акту загальної форми №37058 від 27.09.19 р. станції Волноваха Донецької залізниці. Маркування порушено. Вагон прибув у технічному стані справний. Течі вантажу немає.

04.10.2019 р. на підставі попутних комерційних актів № 466603/24 від 26.09.19 р. станції Апостолове Придніпровської залізниці, №486202/92 від 01.10.19 р. станції Волноваха Донецької залізниці було перевірено кількість та масу вантажу у вагоні №61014940 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу, з вагою, що зазначеній накладній №40212656 від 24.09.2019 р., та складено комерційний акт, який свідчить іі недостачу вантажу, про що в зазначеній накладній була зроблена відповідна відмітка.

В комерційному акті № 485002/1222 від 04.10.2019 вказано, що при комерційному огляді виявлено: навантаження у вагоні нижче рівня бортів на 400 мм. По документам вагон марковано вапном, фактично маркування відсутнє. За рухом потягу, праворуч, над 1-7 люками є виїмка розміром 12000 мм х 2500-2800 мм х 1000 мм у глиб вагона, що відповідає попутному акту №486202/92 від 01.10.19 р. станції Волноваха Донецької залізниці і не відповідає комерційному акту №466603/24 від 26.09.19 р. станції Апостолове Придніпровської залізниці. Вагон прибув у технічному стані справний. Течі вантажу немає.

Згідно ч. 2 ст. 924 ЦК України, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 920 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт", залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Статтею 23 Закону "Про залізничний транспорт", передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Аналогічні положення містяться у статтях 110, 113 Статуту залізниць України.

Згідно зі ст.26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Відповідно до ст.130 Статуту залізниць України, право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Статтею 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Факт недостачі вантажу у вагонах № 56166465, 52517604, 63870745, 61014940 за спірним перевезенням підтверджений комерційними актами № 485002/1138 від 27.09.2019, 485002/1139 від 27.09.2019, № 485002/1140 від 27.09.2019, № 485002/1222 від 04.10.2019, які додані позивачем до позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст.114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно ст. 115 Статуту залізниць України вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Вартість вантажу підтверджується контрактом BASIS-ILYICH 01-19 від 03.07.2019 зі специфікаціями, платіжним дорученням № від 25.10.2019 та реєстру до нього, копією довідки банку № КНО-52.5.2/762 від 25.07.2019.

Суд зазначає, що в силу положень ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України та ст. 114, 115 Статуту вказані документи є належними та допустимими доказами визначення вартості вантажу.

Водночас відповідно до п. 2.7 роз`яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" згідно зі статтями 924 ЦК України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Вартість вантажу, що перевозиться з оголошеною вартістю, визначається у такому ж порядку (пункт 4 Правил перевезення вантажів з оголошеною вартістю). Статут не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу.

Відповідно до ст.130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Всі вказані документи, які повинні бути надані одержувачем вантажу (позивачем) долучено до матеріалів справи.

Пунктом 114 (п.п.а) Статуту з залізниць визначено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту, недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно зі ст. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 1% маси, зазначеної в перевізних документах щодо вантажів, зданих для перевезення у вологому стані.

До позовної заяви позивачем додано розрахунок вартості недостачі вантажу по кожному вагону, з урахуванням 1% норми недостачі.

Згідно розрахунку позивача, вартість завданих збитків, з урахуванням 1% норми недостачі (сума норми природної втрати маси вантажу i граничного розходження визначення маси нетто) складає 266 444, 42 грн, виходячи із розрахунку наведеного позивачем у позовній заяві, правильність якого перевірена судом.

За приписами ст.ст. 224, 225 ГК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість втраченого майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної поведінки відповідача, що виявилась у незбереженні вантажу, що перевозився у вагонах № 53515789, № 56737703, № 54039029, завданої шкоди - нестачі товару та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому відповідачем в свою чергу не доведено суду належними та допустимими доказами, що нестача вантажу у вказаних вагонах сталась не з вини відповідача відповідно до ст. 127 Статуту.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем усупереч вищевказаним положенням чинного законодавства та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не спростовано відсутність своєї вини у не забезпеченні схоронності переданого йому для перевезення вантажу.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що внаслідок втрати частини вантажу при перевезенні позивачу були завдані збитки у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів оплати вантажу, спростовані матеріалами справи, і відповідно відхиляються судом.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Разом з цим, у позові позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката у попередньому розмірі 4871,54 грн.

До початку розгляду справи по суті, 26.03.2020 року (електронною поштою) та 31.03.2020 (засобами поштового зв`язку) позивачем подано докази понесення витрат на професійну допомогу адвоката у розмірі 2441,71 грн., до якої, зокрема додано копію додаткової угоди № 45 від 12.02.2020 року до договору № 845 від 30.03.2018 року, копія акту № 1 від 24.02.22020 приймання-передачі наданих послуг до додаткової угоди № 45, розрахунок розміру винагороди у сумі 4871,54 грн., а також акт виконаних робіт № 123 від 24.02.2020 року на суму 4871,54 грн.

Відповідачем ніяких заперечень щодо розміру витрат на професійну допомогу адвоката не надавалосью

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Відповідно до матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу Приватним акціонерним товариством "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" долучено до матеріалів справи договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) №845 від 30.03.2018, укладений з Адвокатським об`єднанням "Всеукраїнська адвокатська допомога", додаткову угоду № 26 від 09.12.2019, додаткову угоду № 45 від 12.02.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №4916. Крім того, позивач додатково подав, як вже зазначалося вище, копії акту № 1 від 24.02.22020 приймання-передачі наданих послуг до додаткової угоди № 45, розрахунок розміру винагороди у сумі 4871,54 грн., а також акт виконаних робіт № 123 від 24.02.2020 року на суму 4871,54 грн.

Дослідивши вказані документи, суд зазначає, що заявник відповідно до наданих документів розрахував адвокатські витрати відповідно до умов договору, 1 година усної консультації клієнта у розмірі 315,30 грн., збір доказів у справі та підготовка письмових документів - 2 години роботи адвоката вартістю 630,60 грн., складання позовної заяви - 3 години роботи адвоката вартістю 945,90 грн., перевірка позовної заяви та подання її до суду - 1 година роботи адвоката вартістю 315,30 грн., гонорар за складність справи майнового характеру у розмірі 2664,44 грн.

Перевіривши правильність розрахунків, а також відповідність їх умовам договору про надання юридичних послуг (правової допомоги), суд зазначає, що дана справа не є складною, в зв`язку з чим і розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Більше того, спірні правовідносини у справі є типовими та відносяться до поточної діяльності підприємства, а тому суд, вважає, що визначення гонорару за складність даної справи не відповідає критерію розумності судових витрат та їх співмірності зі складністю справи, а також критерію необхідності понесення таких витрат, як позивачем у справі, так і відповідно віднесення їх на відповідача у справі.

При цьому, суд зазначає, що позивачем не надано доказів фактичного понесення ним витрат на правову допомогу, проте з урахуванням норм ГПК України, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, такі витрати підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Такі висновки, зокрема, викладені в Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.02.2020 року у справі №916/2982/16.

Отже, за наведених обставин, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2664,44 грн. як необґрунтованих, та відповідно, не покладає їх на відповідача. В іншій частині витрати на професійну правничу допомогу, надану позивачеві при розгляді даної справи у розмірі 2207,10 грн. покладаються на відповідача у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 266 444,42 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь Приватного акціонерного товариства "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА" (87504, Донецька область, м. Маріуполь, вул.Левченка, 1, ) 266 444 (двісті шістдесят шість тисяч чотириста сорок чотири) грн 42 коп. збитків та 3 996 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн 67 коп. судового збору, а також 2207,10 (дві тисячі двісті сім) грн. 10 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко