ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2020 р. м. Київ Справа № 911/3077/19

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання О.О.Стаднік, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Бориспільської міської ради Київської області, Київська область, м. Бориспіль

до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Київська область, м. Бориспіль

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1) Бориспільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, Київська область, м. Бориспіль

2) ОСОБА_1 , Київська область, м. Бориспіль

про скасування арешту, накладеного на жиле приміщення

представники:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явився

від третіх осіб - не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Бориспільська міська рада Київської області (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом №12-34-4703 від 09.12.2019 року (вх. №3102/19 від 12.12.2019 року) до Бориспільської міської державної нотаріальної контори (далі - відповідач) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області та ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного на жиле приміщення.

Ухвалою суду від 20.01.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/3077/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 18.02.2020 року.

Відповідач та третя особа 1 належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання 18.02.2020 року не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач, відзив на позов не надіслав.

Ухвалою суду від 18.02.2020 року відкладено підготовче засідання на 10.03.2020 року.

Відповідач та третя особа 1 належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання 10.03.2020 року повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач, відзив на позов не надіслав.

Представник позивача у судовому засіданні 10.03.2020 року повідомив, що ним повторно направлено на адресу відповідача позовну заяву з доданими документами, на підтвердження чого надав докази надіслання від 21.02.2020 року.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі №911/3077/19 та призначено розгляд справи по суті на 31.03.2020 року.

До суду від позивача електронною поштою надійшло клопотання б/н від 23.03.2020 року (вх. №6110/20 від 23.03.2020 року) про відкладення розгляду справи.

Судове засідання, призначене на 31.03.2020 року не відбулось, у зв`язку з необхідністю попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину, визначений постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 року №211 (зі змінами), з урахуванням рішення Уряду про заборону пасажирських перевезень та обмеження кількості учасників масових заходів, а також, листа Ради суддів України від 16.03.2020 року №9/рс-186/20 і рішення зборів суддів Господарського суду Київської області №11 від 17.03.2020 року "Про організацію розгляду судових справ на період дії карантину", про що сторони були повідомлені відповідним оголошенням на сайті Судової влади України.

Враховуючи право сторін на доступ до суду, процесуальні строки розгляду справи, ухвалою суду від 10.04.2020 року призначено судове засідання для розгляду справи №911/3077/19 на 28.04.2020 року.

До суду від позивача електронною поштою надійшло клопотання б/н від 27.04.2020 року (вх. №8015/20 від 27.04.2020 року) про відкладення розгляду справи.

Відповідач та треті особи, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання 28.04.2020 року не з`явились.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд вважає, що відповідач та треті особи належним чином та завчасно повідомлялись про розгляд справи, а також керуючись ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, яка зобов`язує учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення учасників справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважних представників сторін.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 28.04.2020 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради 30.08.2013 року прийнято рішення №531 «Про затвердження актів прийняття-передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Борисполя по вул. Поповича №№4, 10, 10а та вул. Дружби, 39», згідно п. 1 якого вирішено затвердити акти приймання-передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Борисполя по вул. Поповича №№ 4, 10, 10а та по вул. Дружби, 39.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на кімнату АДРЕСА_1 зареєстровано за Бориспільською міською радою на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.2014 року №16898154, виданого Реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 24.04.2018 року №3095-41-VII вирішено надати дозвіл Комунальному підприємству «Житлово-експлуатаційна контора-1» в особі директора підприємства Вошкулата Володимира Володимировича, на укладення договору оренди з викупом кімнати АДРЕСА_1 житловою площею 11,2 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_1 з громадянкою ОСОБА_1 , яка працює вчителем англійської мови у Бориспільській школі І-ІІІ ступенів №3 на довготривалий (30 років) строк.

Як зазначає позивач, при оформленні третьою особою - ОСОБА_1 пакету документів встановлено, що Бориспільською міською державною нотаріальною конторою у 2006 році накладено арешт на кімнату АДРЕСА_1 житловою площею 11,2 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_1 за громадянином ОСОБА_3. , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, як зазначив позивач, ОСОБА_3 не був власником вказаної кімнати у гуртожитку, оскільки, така кімната знаходилась на балансі Регіонального відділення фонду державного майна України у Київській області.

Арешт на вказану кімнату накладено державним виконавцем ВДВС у м. Борисполі та Бориспільському районі Київської області Маширбаєвим Є.В. згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.12.2006 року серія АА№324333 на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2006 року у справі №2-2142 про накладення арешту на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 - в межах 29053,15 грн.

Позивач вважає, що накладений арешт на кімнату позбавляє власника права володіння, користування та розпорядження власним майном.

Предметом позову є вимоги про скасування арешту від 11.12.2006 року №4196957, накладеного на кімнату АДРЕСА_1 площею 11,2 кв.м. у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 41 Конституції України визначено право кожного вільно володіти користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Положенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 29.11.2019, на об`єкт нерухомого майна, а саме: кімната в гуртожитку загальною площею 11,2 кв.м., що розташована на 1-му поверсі 2 поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_1, накладено арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 4559629, зареєстровано 11.12.2006 за №4196957; підстава обтяження: постанова ВДВС м. Борисполя б/н від 07.12.2006; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ГПК України).

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав, тобто вони мають бути відповідним чином доведені в суді.

При цьому, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Судом встановлено, що накладений арешт на кімнату в гуртожитку, фактично позбавляє власника права розпоряджатися майном, порушується законне право позивача на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

З огляду на характер спірних правовідносин сторін, підстави і предмет заявленого позову, а також, встановлені судом фактичні обставини у справі, суд дійшов висновку про те, що, оскільки, накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна.

У зв`язку з наведеним, фактичні обставини у справі, встановлені судом під час її вирішення, підтверджують порушення прав позивача, а відтак і наявність правових підстав для зняття арешту з нерухомого майна.

З огляду на викладене, враховуючи не заперечене та не спростоване право власності позивача на спірне майно - кімнату у гуртожитку, недоведеність підстав для збереження арешту та заборони на це майно, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна є обґрунтованими, а тому, підлягають задоволенню.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та безпосередньо призводить до реального відновлення порушених прав позивача.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Бориспільської міської ради Київської області до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору 1) Бориспільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області 2) ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного на жиле приміщення задовольнити повністю.

2. Скасувати арешт від 11.12.2006 року за №4196957, накладений Бориспільською міською державною нотаріальною конторою на кімнату АДРЕСА_1 площею 11,2 кв. м . в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Стягнути з Бориспільської міської державної нотаріальної контори (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Франка, буд. 7, ) на користь Бориспільської міської ради Київської області (08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 72, ) 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 05.05.2020 року.

Суддя Д.Г. Заєць