ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2020 справа № 914/310/20

Господарський суд Львівської області у складі:

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участі секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградське автотранспортне підприємство 14628", Львівська область, м.Червоноград;

до Відповідача: Державного підприємства "Львіввугілля", Львівська область, м.Червоноград;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 40950,04грн.

Представники:

Позивача: не з`явився;

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

10.02.2020р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградське автотранспортне підприємство 14628" від 05.02.2020р. №2/28 до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення заборгованості; ціна позову: 40950,04грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань за Договором про організацію спеціальних автобусних маршрутів для перевезень працівників від 30.12.2015р. №42.

Актом Господарського суду Львівської області від 10.02.2020р. №20 встановлено, що під час розкриття конверта (пакета), надісланого від ТзДВ "Червоноградське АТП-14628" виявлено недоліки, а саме у позовній заяві відсутній додаток: "докази на підтвердження повноважень представника".

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.02.2020р. у даній справі суд постановив позовну заяву ТзДВ "Червоноградське АТП-14628" від 05.02.2020р. №2/28 залишити без руху; надати ТзДВ "Червоноградське АТП-14628" десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: надати суду письмове пояснення із зазначенням повного найменування юридичної особи - Позивача; надати суду письмове пояснення, у якому зазначити про наявність у Позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; надати суду додаток до позовної заяви "докази на підтвердження повноважень представника"; надати суду належним чином засвідчені копії долучених до позовної заяви документів; надіслати на адресу ТзДВ "Червоноградське АТП-14628" примірник акту Господарського суду Львівської області від 10.02.2020р. №20.

24.02.2020р. за вх. №9482/20 на адресу суду Позивачем надіслано пояснення від 19.02.2020р. вих. №5/39, у яких зазначає повне найменування юридичної особи - Позивача, а також про наявність у Позивача або інших осіб оригіналів документів, копії яких долучено до позовної заяви. Окрім того, Позивач просить суд долучити до матеріалів справи належним чином засвідчені копії долучених до позовної заяви документів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.03.2020р. у даній справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 24.03.2020р.

Судове засідання 24.03.2020р. не відбулось з причин перебування головуючого судді Фартушка Т.Б. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.04.2020р. у даній справі суд постановив призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 28.04.2020р.

Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання не з`явився, 23.03.2020р. за вх. №13505/20 надіслав на електронну адресу суду заяву від 19.03.2020р. б/н, у якій підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд проводити розгляд справи за відсутності Позивача.

Окрім того, 28.04.2020р. від Позивача на електронну адресу суду надійшла заява, від 27.04.2020р. б/н, у якій підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд проводити розгляд справи за відсутності Позивача. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка не визнавалась судом обов`язковою.

20.03.2020р. за вх.№13295/20 від Відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 24.03.2020р. 23.04.2020р. Відповідачем за вх. №16270/20 надіслано на електронну адресу суду Відзив на позовну заяву від 21.04.2020р. вих. №14/483, у якому наводить власний розрахунок нарахованих Позивачем штрафних санкцій та просить суд відмовити Позивачу в стягнені витрат на професійну правничу допомогу з підстав їх неспівмірності із заявленими позовними вимогами. Ідентичний за змістом документ надіслано Відповідачем засобами поштового зв`язку та зареєстровано судом 24.04.2020р. за вх. №16442/20. Вказаний Відзив оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача 15927,23грн. трьох відсотків річних та 25022,81грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань за Договором про організацію спеціальних автобусних маршрутів для перевезень працівників від 30.12.2015р. №42.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 23.04.2020р. до суду за вх. №16270/20 Відзиві від 21.04.2020р. вих. №14/483 зазначає, що згідно проведеної ним перевірки суми позовних вимог розрахунок 3% річних відповідає фактичним обставинам справи, а інфляційні втрати завищені і їх розмір за заявлений Позивачем період повинні складати 24790,04грн. Окрім того, Відповідач звертає увагу суду неспівмірність зазначених Позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги та недоведення Позивачем факту їх понесення. З врахуванням наведеного просить суд відмовити Позивачу в стягненні з Відповідача на користь Позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників Учасників справи за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.02.2013р. у справі №5015/5293/12 за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградське АТП 14628" до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення 666868,03грн. позов, згідно заяви про зменшення позовних вимог, задоволити частково; стягнути з Державного підприємства "Львіввугілля" (80100, Львівська область, м.Червоноград, вул.Б.Хмельницького, буд.26; ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградське АТП 14628" (80100, Львівська область, м.Червоноград, вул.Св.Володимира, буд.113; ) 631925,92грн. основного боргу, 26980,44грн. 3% річних та 13178,13грн. судового збору; у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 7961,67грн. інфляційних нарахувань відмовити.

Вказаним рішенням встановлено, що «…30.12.2005р. між ВАТ "Червоноградське АТП 14628" (надалі - ВАТ; реорганізовано у ТзДВ "Червоноградське АТП 14628") та Державним підприємством "Львіввугілля" (замовник) було укладено договір №42 про організацію спеціальних автобусних маршрутів для перевезення працівників (надалі - договір) за умовами якого перевізник бере на себе зобов`язання перевозити працівників замовника на спеціальних маршрутах, згідно погодженого розкладу руху замовника або його відокремлених підрозділів.

За умовами п.4.1. та п.4.2. договору оплата за користування автобусами поводиться на підставі договірних цін. Розрахунки за користування автобусами проводяться до 25 числа поточного місяця.

Згідно п.6.2. договору замовник виплачує ВАТ у випадку несвоєчасної оплати за автопослуги, тобто до 25 числа поточного місяця, крім основної суми сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та несе відповідальність передбачену ст.625 ЦК України.

Згідно протоколу розбіжностей до договору сторони виклали п.6.2. у наступній редакції: "замовник виплачує перевізнику у випадку несвоєчасної оплати за автопослуги, тобто до 25 числа поточного місяця крім основної суми сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу".

Як вбачається з наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №14151835 ВАТ "Червоноградське АТП 14628" (ідент. код 03114773) було реорганізовано у ТзДВ "Червоноградське АТП 14628" (ідент. код 03114773).

Позивач на виконання умов договору надав відповідачу передбачені п.1.1. договору послуги по перевезенню працівників ДП "Львіввугілля" (ВП шахта "Межирічанська" та ВП шахта "Лісова") на загальну суму 776700,99грн., а саме: для ВП шахта "Межирічанська" за період з 01.06.2011р. по 31.07.2011р. на суму 237761,29грн.; для ВП шахта "Лісова" за період з 01.04.2011р. по 31.07.2011р. на суму 538939,70грн.

Проте, відповідач порушив свої зобов`язання, оплативши надані послуги частково, а саме по ВП шахта "Межирічанська" оплачено 105469,63грн., по ВП шахта "Лісова" оплачено 39305,44грн.

Відтак, у відповідача існує борг на загальну суму 631925,92грн., а саме: по ВП шахта "Межирічанська" - 132291,66грн. (борг в цій сумі відображений в акті звірки підписаному станом на 25.09.2012р.), по ВП шахта "Лісова" - 499634,26грн. (борг в цій сумі відображений в акті звірки підписаному станом на 25.09.2012р.). …».

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві зазначає, що, у зв`язку із невиконанням Відповідачем рішення суду від 06.02.2013р. у справі №5015/5293/12, Позивач неодноразово звертався з позовом до суду про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення виконання рішення. За результатами звернень Позивача Господарським судом Львівської області було ухвалено такі рішення:

- рішення від 02.02.2015р. у справі №914/4169/14, яким вирішено стягнути з ДП "Львіввугілля" на користь ТзДВ "Червоноградське АТП 14628" 33072,92грн. 3% річних (за період з 01.02.2013р. по 17.12.2014р.), 126277,92грн. інфляційних втрат (за період з травня 2013р. по листопад 2014р. включно);

- рішення від 13.06.2016р. у справі №914/1238/16, яким вирішено стягнути з ДП "Львіввугілля" на користь ТзДВ "Червоноградське АТП 14628" 22467,98грн. 3% річних (за період з 18.12.2014р. по 01.04.2016р.), 297364,14грн. інфляційних втрат (за період з 01.11.2014р. по 01.03.2016р.);

- рішення від 05.12.2017р. у справі №914/2369/17, яким вирішено стягнути з ДП "Львіввугілля" на користь ТзДВ "Червоноградське АТП 14628" 26844,38грн. 3% річних та 135006,81грн. інфляційних втрат (за період з 02.04.2016р. по 16.10.2017р.);

- рішення від 18.03.2019р. у справі №914/281/19, яким вирішено стягнути з ДП "Львіввугілля" на користь ТзДВ "Червоноградське АТП 14628" 22 575, 52 грн. 3 % річних (за період з 17.10.2017р. по 01.02.2019р.) та 76135,02грн. інфляційних втрат (за період з 01.10.2017р. по 31.12.2018р.).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.06.2016р. у справі №914/1238/16 встановлено, що згідно Платіжного доручення від 29.04.2013р. №1459 Відповідачем на виконання рішення суду від 06.02.2013р. у справі №5015/5293/12 частково сплачено кошти в розмірі 50000грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідач надалі не виконує рішення Господарського суду Львівської області від 06.02.2013р. у справі №5015/5293/12, за яким у нього існує залишок заборгованості в розмірі 581925,92грн., що і зумовило звернення Позивача із даним позовом до господарського суду.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 15927,23грн. 3% річних за період з 01.02.2019р. по 31.12.2019р. та 25022,81грн. інфляційних втрат за період з 01.01.2019р. до 01.12.2019р.

Відповідач у поданому 23.04.2020р. до суду за вх. №16270/20 Відзиві від 21.04.2020р. вих. №14/483 зазначає, що згідно проведеної ним перевірки суми позовних вимог розрахунок 3% річних відповідає фактичним обставинам справи, а інфляційні втрати завищені і їх розмір за заявлений Позивачем період повинні складати 24790,04грн. Окрім того, Відповідач звертає увагу суду неспівмірність зазначених Позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги та недоведення Позивачем факту їх понесення. З врахуванням наведеного просить суд відмовити Позивачу в стягненні з Відповідача на користь Позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання; за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Перевіривши правильність розрахунку 3 відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано підстав позову у справі 914/281/19 в частині нарахування 3% річних за період з 17.10.2017р. по 01.02.2019р., тобто 01.02.2019р. охоплювалось заявленими підставами позову у справі №914/281/19. З врахуванням наведеного правомірним є нарахування Позивачем трьох відсотків річних починаючи з 02.02.2019р. В той же час, нарахування проведено Позивачем до 31.12.2019р., тобто останнім днем розрахунку було 30.12.2019р.

Відтак, сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних за період з 02.02.2019р. по 30.12.2019р. становить 15879,40грн., інфляційних втрат за період з 01.01.2019р. до 01.12.2019р. (по 30.11.2019р.) - 24803,13грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 15927,23грн. 3% річних за період з 01.02.2019р. до 31.12.2019р. та 25022,81грн. інфляційних втрат за період з 01.01.2019р. по 01.12.2019р. є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 15879,40грн. трьох відсотків річних та 24803,13грн. інфляційних втрат. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Суд зазначає, що перевірка розрахунків сум 3% річних та інфляційних втрат здійснювався із застосуванням інструменту «Калькулятор штрафів» програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2020».

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання грошового зобов`язання, перевіривши розрахунок нарахованих сум 3% річних та інфляційних втрат за заявлені Позивачем періоди, суд дійшов висновків про те, що позов слід задоволити частково, стягнути з Відповідача на користь Позивача 15879,40грн. трьох відсотків річних та 24803,13грн. інфляційних втрат. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2102грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору та 5000грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 20.01.2020р. №645 про сплату 2102грн. судового збору за подання позовної заяви до господарського суду. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №1 до позовної заяви.

Доказів понесення Позивачем будь-яких інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2102грн., в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000грн. станом на час розгляду спору по суті Позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Згідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.126 ГПК України Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому суд зазначає, що згідно ч.ч.5, 6 ст.126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

Суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався, проте, у поданому 23.04.2020р. за вх. №16270/20 Відзиві на позовну заяву від 21.04.2020р. вих. №14/483 зазначив про неспівмірність витрат Позивача на професійну правничу допомогу з врахуванням складності справи, та просив відмовити Позивачу в стягненні з Відповідача на користь Позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги. Вказане клопотання розцінюється судом як клопотання про зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги на 100 відсотків.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 (текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/85211544), відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Приписами п.3 ч.4 ст.129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням відсутності в матеріалах справи доказів понесення Позивачем будь-яких інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2102грн., в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000грн. в суду відсутні правові підстави до розподілу таких витрат між сторонами. З врахуванням наведеного суд відхиляє клопотання Відповідача про відмову Позивачу в стягненні з Відповідача на користь Позивача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2102грн., недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, сплачений за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2102грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 2088,27грн. судового збору, в решті судові витрати залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 123, 124, 126, 128, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» (80000, Львівська область, Сокальський район, м.Сокаль, вул.Б.Хмельницького, буд.26; ідентифікаційний код: 32323256) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградське автотранспортне підприємство 14628" (80100, Львівська область, м.Червоноград, вул.Святого Володимира, буд.113; ідентифікаційний код: 03114773) 15879,40грн. 3% річних, 40682,53грн. інфляційних втрат та 2088,27грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 04.05.2020р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.