ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2020 р. м.Київ Справа№ 910/16574/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2020, повний текст якого складено та підписано 03.02.2020

у справі №910/16574/19 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом приватного акціонерного товариства «Сучасне Будівництво»

до товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб»

про стягнення 124 870,00 грн.

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року приватне акціонерне товариство «Сучасне Будівництво» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» (далі-відповідач) орендної плати за договором оренди нерухомого майна №9-08/705 від 30.05.2014 року за період з 01.08.2015 року по 31.01.2019 року включно у розмірі 84 000,00 грн з ПДВ, витрат за електроенергію за договором оренди за період з 01.08.2015 року по 31.01.2019 року включно у розмірі 40 870,50 грн з ПДВ на підставі ст.ст. 512-519, ст.526, ст. 530, 762 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 позов задоволено повністю.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи позовні вимоги. Також суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 у справі №910/16574/19 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права (ч.1 ст.516 ЦК України, ст.ст.86, 236 ГПК України).

Крім того, скаржник стверджує, що в оскаржуваному судовому рішенні судом першої інстанції не надано належної оцінки змісту п.15.6 договору оренди, яким заборонена передача прав та обов`язків за цим договором третім особам без отримання його письмової згоди, а також не надано оцінки тому, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували належне виконання орендодавцем умов договору оренди.

Також скаржник стверджує, що при вирішення даного спору судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у застосуванні строку позовної давності.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020, справу №910/16574/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.

04.03.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження у даній справі, в яких просить залишити апеляційну скаргу без руху, оскільки скаржником в порушення п.8 ч.2 ст.258 ГПК України не зазначено в апеляційній скарзі дату отримання копії судового рішення, що оскаржується.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.20 у справі №910/16574/19 та розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.20 у справі №910/16574/19 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Що стосується поданого позивачем заперечення проти відкриття апеляційного провадження у даній справі, суд апеляційної інстанції вказані заперечення відхилив, оскільки надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що до апеляційної скарги скаржником додано копію оскаржуваного судового рішення на якій міститься відмітка про дату його отримання, а також матеріали справи містять докази щодо дати отримання скаржником оскаржуваного судового рішення (а.с.134 т.1).

14.04.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи шляхом надсилання матеріалів справи на електронну пошту. 15.04.2020 у зв`язку з надходженням вказаного клопотання судом апеляційної інстанції надіслано на електронну пошту позивача матеріали даної справи.

29.04.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України. Також позивач у відзиві просить постановити відносно посадової особи скаржника окрему ухвалу у порядку ч.11 ст.246 ГПК України.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.05.2014 року між публічним акціонерним товариством «СВЕМОН-ЗАХІД», як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, був укладений договір оренди нерухомого майна №9-08/705 (далі - Договір оренди), відповідно до умов якого цей договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового платного користування орендарем об`єкту оренди.

Згідно з п.2.1 Договору оренди об`єктом оренди є нежитлове приміщення, а саме вигородку в актовому залі на 2-му поверсі адміністративного корпусу площею 13,5 кв.м. та частину даху автогаражу площею 2,5 кв.м., всього загальною площею 16,0 кв.м. відповідно до плану-схеми, яка складає невід`ємну частину цього Договору (додаток №1).

За умовами п.3.1 Договору оренди передача об`єкта оренди орендодавцем у користування орендарю здійснюється на підставі акту приймання-передавання об`єкта переданим в оренду з моменту підписання сторонами оренди (додаток №2).

Факт передачі нерухомого майна відповідачеві в оренду відповідно до умов Договору оренди підтверджується актом приймання-передачі орендованого майна від 01.06.2014 року (а.с.24 т.1).

Пунктом 13.1 Договору оренди визначено, що Договір оренди набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом 2 (двох) років та 11 (одинадцята) місяців з моменту підписання акту приймання-передавання об`єкту оренди відповідно до пункту 3.1 Договору оренди, а саме з « 01» червня 2014 року до « 30» квітня 2017 року включно. Якщо після закінчення дії Договору оренди орендар продовжує користуватися об`єктом оренди, то за відсутності заперечення орендодавця протягом 1 (одного) місяця, Договір вважається поновлений на строк, який був раніше встановлений договором. Сторони за взаємною згодою можуть продовжити дію Договору оренди шляхом його переукладення.

Колегією суддів встановлено, що Договір оренди укладений належним чином, підписаний повноваженими особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним та не розірваний. Доказів повернення відповідачем майна з оренди або припинення дії Договору оренди матеріали справи не містять. Тобто, вказаний Договір був чинним і обов`язковим для його сторін в період обрахунку боргу за позовними вимогами.

Проаналізувавши умови вказаного правочину, колегія суддів дійшла висновку, що останній за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Дана норма кореспондується з ст.283 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до п.4.1 Договору оренди вартість щомісячної орендної плати за 1 кв.м. з урахуванням ПДВ, відповідно до домовленості сторін, становить 125,00 грн, з врахуванням понесених орендодавцем витрат по оплаті земельного податку (додаток №3).

Загальна вартість оренди об`єкта оренди загальною площею 16,0 кв.м. становить 1 666,67 грн, крім того ПДВ 333,33 грн. Разом з ПДВ 2 000,00 грн за місяць (п.4.2 Договору оренди).

Пунктом 4.4 Договору оренди передбачено, що щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, орендодавець виставляє орендарю рахунки на повний обсяг обумовлених договором платежів за вказаний місяць, а також надає податкову накладну та акт виконаних робіт за даним Договором.

За умовами п.4.5 Договору оренди сплата орендної плати та експлуатаційних витрат орендарем здійснюється на підставі виставлених рахунків надсилаються рекомендованою кореспонденцією за адресою РЦМЗ №3 (м. Львів) ТзОВ «Три Моб»; 79007, м. Львів, вул. Дорошенка, 43, або 79000, м. Львів, а/с 240 протягом 10 банківських днів з моменту отримання таких рахунків шляхом безготівкового банківського перерахування відповідних сум з банківського рахунку орендаря на банківський рахунок орендодавця. Якщо орендар отримав рахунки орендодавця пізніше терміну, визначеного п.4.4 Договору, термін оплати продовжується на строк такої затримки.

Як свідчать матеріали справи, 26.07.2019 року публічним акціонерним товариством «СВЕМОН-ЗАХІД» (орендодавцем) було направлено на адресу відповідача рахунки на оплату №СТЛ00000013 від 25.07.2019 (сплата орендної плати за період з 01.08.2015 по 31.01.2019) на суму 84 000,00 грн та рахунок на оплату №СТЛ00000014 від 25.07.2019 (відшкодування витрат за електроенергію за період з 01.08.2015 по 31.01.2019) на суму 40 870,50 грн (а.с.26-40 т.1).

Факт отримання відповідачем вказаних рахунків підтверджується листом останнього (вих. №1/2-1/933 від 28.08.2019) та не заперечується ним (а.с.124 т.1).

Отже, в розумінні п.4.5 Договору оренди термін оплати відповідачем зазначених рахунків було продовжено на строк затримки виставлення рахунків.

Доказів сплати орендних платежів та експлуатаційних витрат на підставі виставлених вище рахунків та в строки погодженні п.4.5 Договору оренди матеріали справи не містять.

Посилання скаржника на те, що орендодавець (ПАТ «СВЕМОН-ЗАХІД») з липня 2015 року припинив виставляти рахунки та реєструвати податкові накладні, а також між сторонами Договору оренди не було укладеного жодного акта виконаних робіт, відповідають як матеріалам справи, так і вище встановленому, однак вказане не є підставою для звільнення орендаря від сплати орендних платежів та експлуатаційних витрат на підставі виставлених вище рахунків за користування орендованим майном, оскільки, по-перше, як встановлено вище, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем майна з оренди або припинення дії Договору оренди, тобто існує обов`язок орендаря сплачувати вказані платежі до моменту фактичного повернення орендованого майна, оскільки законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди; по-друге, відповідно до п.4.5 Договору оренди оплата здійснюється протягом 10 банківських днів з моменту отримання виставлених рахунків, а якщо орендар отримав рахунки орендодавця пізніше терміну, визначеного п.4.4 Договору, термін оплати продовжується на строк такої затримки. Тобто, виставлення орендодавцем лише рахунків є достатньою підставою для здійснення орендарем таких платежів з урахуванням строку затримки виставлення вказаних вище рахунків.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідачем відповідно до ст.ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості з орендної плати у розмірі 84 000,00 грн та з відшкодування витрат за електроенергію у розмірі 40 870,50 грн за період з 01.08.2015 року по 31.01.2019 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2019 між публічним акціонерним товариством «СВЕМОН-ЗАХІД», як первісним кредитором, та позивачем, як новим кредитором, був укладений договір про відступлення права вимоги №СБ-19-22 (далі - Договір відступлення) (а.с.44 т.1), відповідно до умов якого новий кредитор набуває право вимагати від боржника (відповідача) належного та реального виконання наступних обов`язків:

а) сплати орендної плати за Договором оренди за період з 01 серпня 2015 року по 31 січня 2019 року у розмірі 84 000,00 грн з ПДВ;

б) сплати відшкодування витрат за електроенергію за Договором оренди за період з 01 серпня 2015 року по 31 січня 2019 року у розмірі 40 870,50 грн з ПДВ;

в) усіх інших обов`язків боржника, що передбачені чинним законодавством України, які будуть лежати на боржнику, в обсязі і на умовах, станом на момент повного та належного виконання боржником своїх зобов`язань за Договором оренди за період з 01 серпня 2015 року по 31 січня 2019 року.

Згідно з п.6 Договору відступлення моментом переходу права вимоги первісного кредитора за Договором оренди до нового кредитора є підписання цього Договору.

Колегією суддів встановлено, що при укладенні Договору відступлення його сторони керувалися положеннями статей 512-519 Цивільного кодексу України, а також вказаний Договір не визнаний недійсним та не розірваний.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

На виконання п.5 Договору відступлення позивач, як новий кредитор, 13.09.2019 надіслав відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги за Договором оренди №21 (а.с.45-47 т.1).

Таким чином, в силу заміни кредитора у зобов`язанні 09.09.2019 до позивача, як до нового кредитора, перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні зі сплати встановленої вище заборгованості.

В свою чергу, скаржник стверджує, що відсутні правові підстави на звернення з даним позовом, оскільки Договір оренди містить застереження щодо необхідності обов`язкової згоди, зокрема боржника на заміну кредитора (п.15.6 Договору оренди), що не суперечить приписам ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України, а також з огляду на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів щодо погодження ним відступлення права. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

У відповідно до положень ст.ст.514, 516 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі №922/2668/14.

Пунктом 15.6 Договору оренди передбачено, що жодна зі сторін не має права передавити свої права та обов`язки, що обумовлені даним Договором, третім особа без отримання на це письмової згоди іншої сторони.

Отже, Договір оренди містить застереження щодо необхідності обов`язкової згоди, зокрема боржника на заміну кредитора, що не суперечить приписам ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази надання скаржником згоди на відступлення права вимоги за Договором оренди.

Однак, колегія суддів вважає, що у даному випадку вказане не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину (Договір відступлення) презюмується, і він вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено вище, відсутні будь-які відомості щодо визнання Договору відступлення недійсним з тих чи інших підстав, у тому числі й тієї, що цей Договір укладено без письмової згоди скаржника.

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена, зокрема в постанові від 16.04.2019 у справі № 910/22089/17.

Скаржник не скористався своїм процесуальним правом в межах даної справи на звернення до суду першої інстанції із зустрічним позовом про визнання недійним Договору відступлення. При цьому, відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Крім того, Договір оренди в силу статті 629 Цивільного кодексу України був обов`язковим, зокрема, для скаржника. Водночас зобов`язання останнього з оплати рахунків за цим Договором не припинялося внаслідок укладення Договору відступлення, а відбулася лише заміна кредитора у відповідному зобов`язанні - з ПАТ «СВЕНОМ-ЗАХІД» на позивача, тоді як саме зобов`язання, що випливало з Договору оренди, залишилося в силі, і боржник у ньому (скаржник) не змінився.

З огляду на що, колегія суддів вважає, що вказані вище твердження скаржника не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що він не позбавлений правом на звернення до господарського суду з окремим позовом про визнання недійсним Договору відступлення.

Посилання скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, на правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08.08.2019 по справі №910/14596/18, від 10.09.2019 по справі №916/2403/18, від 02.03.2018 по справі №904/9674/16, від 20.02.2018 по справі №904/10792/16, а також висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 05.06.2007, колегією суддів відхиляються, оскільки предметом спору у зазначених справах було саме визнання недійсним договору відступлення права вимоги, тому правовідносини у цих справах з даною справою не є подібними.

Також відхиляються посилання скаржника на правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 08.08.2019 по справі №910/14596/18, оскільки предметом розгляду вказаної справи були вимоги про визнання договору суборенди припиненим та стягнення 78 000 грн (з них: 30 500,00 грн - забезпечувальний платіж, 47 500,00 грн - попередньо сплачена позивачем орендна плата за червень 2018 року) та вказане судове рішення з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення.

Щодо посилань скаржника на пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як свідчать матеріали справи, скаржник реалізував своє право на завалення про застосування позовної давності до винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст.262 ЦК України).

За умовами п.4.5 Договору оренди сплата орендної плати та експлуатаційних витрат орендарем здійснюється на підставі виставлених рахунків надсилаються рекомендованою кореспонденцією за адресою РЦМЗ №3 (м. Львів) ТзОВ «Три Моб»; 79007, м. Львів, вул. Дорошенка, 43, або 79000, м. Львів, а/с 240 протягом 10 банківських днів з моменту отримання таких рахунків шляхом безготівкового банківського перерахування відповідних сум з банківського рахунку орендаря на банківський рахунок орендодавця. Якщо орендар отримав рахунки орендодавця пізніше терміну, визначеного п.4.4 Договору, термін оплати продовжується на строк такої затримки.

Отже, факт порушення прав кредитора пов`язаний із зобов`язанням відповідача оплатити орендні платежі та відшкодувати витрати за електроенергію в строки визначені п.4.5 Договору оренди.

Враховуючи вищевказані правові норми та виходячи із умов п.4.5 Договору оренди обов`язок оплати у відповідача виникає з моменту виставлення рахунків, які, як встановлено вище, були виставлені первісним кредитором 26.07.2019 року, а тому, враховуючи, що даний позов було подано до суду першої інстанції у листопаді 2019 року, позивачем не пропущено встановлений законом три річний строк позовної давності.

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище фактів та положення ст.ст.76-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Доводи, наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу щодо необхідності постановлення відносно посадової особи скаржника окремої ухвали у порядку ч.11 ст.246 ГПК України, колегією суддів відхиляються, оскільки в межах даної справи не встановлено порушень законодавства або недоліків в діяльності скаржника, які містять ознаки кримінального правопорушення. Посилання позивача на невірне зазначення скаржником в описі у цінний лист 649) інформації щодо того, що серед направлених документів міститься апеляційна скарга №1/1-2/184 від 20.02.2019, хоча оскаржуване рішення прийнято у лютому 2020 році, відповідають матеріалами справи, однак вказане не є підставою для постановлення окремої ухвали, оскільки зазначене колегією суддів розцінюється як технічна описка, з огляду на те, що апеляційна скарга датована 20.02.2020 за №1/1-2/184.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТриМоб» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 у справі №910/16574/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 у справі №910/16574/19 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/16574/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов