ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року Справа № 906/1263/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. , суддя Миханюк М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику представників сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гораєвського Ігоря Леонідовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року у справі №906/1263/19 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Гораєвського Ігоря Леонідовича

до Фізичної особи-підприємця Супруна Олександра Володимировича

про стягнення 168 350,00 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року у справі №906/1263/19 в позові Фізичної особи-підприємця Гораєвського Ігоря Леонідовича до Фізичної особи-підприємця Супруна Олександра Володимировича про стягнення 168 350,00 грн відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ФОП Гораєвський І.Л. звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 березня 2020 року у справі №906/1263/19 поновлено Фізичній особі-підприємцю Гораєвському Ігорю Леонідовичу строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гораєвського Ігоря Леонідовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року у справі №906/1263/19. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) апелянту копії відзиву та доданих до нього документів до 25 березня 2020 року. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гораєвського Ігора Леонідовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, рішення місцевого господарського суду - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 листопада 2017 року між ФОП Гораєвським Ігорем Леонідовичем (позикодавець/позивач) та ФОП Супруном Олександром Володимировичем (позичальник/відповідач) був укладений Договір позики із заставним забезпеченням №1-2017 (далі - Договір), згідно умов якого позикодавець надає позичальнику позику на суму 7000,00 доларів США, а позичальник в свою чергу зобов`язувався повернути зазначену суму позики не пізніше 15.08.2018 року (а.с.8).

Відповідно до п.5 договору, з метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань по поверненню суми позики в зазначений у п.2 даного договору строк, позичальник надав в заставу наступне майно: посіви озимої пшениці площею 57 га на території Горбулівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області на площі №12 урочище "Дорога на хутір-Модулів".

Текст договору складений на двох аркушах, містить підписи сторін та печатки фізичних осіб-підприємців.

Під підписами сторін договір містить такий напис: "Я, Супрун Олександр Володимирович , після погашення минулорічного боргу, беру позику в сумі 7000 (сім) тисяч доларів в рахунок урожаю за 2019 року. Супрун О .В. /підпис/ 19.12.2018 р."

Позивач, посилаючись на те, що ФОП Супрун Олександр Володимирович зібравши урожай за 2019 рік кошти в сумі 7000 (сім) тисяч доларів, надані в позику, не повернув, звернувся з відповідним позовом до суду.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення позики, а відтак строк повернення позики згідно договору не настав, з огляду на що позовні вимоги ФОП Гораєвського Ігоря Леонідовича про стягнення з ФОП Супруна Олександра Володимировича заборгованості за договором позики є передчасними.

Натомість, з такими доводами та власне висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України).

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Слід зазначити, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. (Постанова Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18.09.2013).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечує складання власноручно вищевказаного напису на тексті договору.

При цьому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наявність вказаного напису на договорі свідчить про те, що відповідач повернувши обумовлену договором позику повторно взяв у позивача в позику в розмірі 7000 доларів США. Посилання в цьому написі на минулорічний борг суд розцінює, що мається на увазі позика за Договором, оскільки про інші правовідносини сторони не заявили. Факт здійснення цього напису на тексті договору з посиланням на минулорічний борг свідчить про те, що сторони договору фізичні особи-підприємці уклали новий договір позики, за яким відповідач взяв в позику у позивача 7000 доларів США, однак сторони не визначили строку повернення позики.

Разом з тим, відповідач не заперечив отримання від позивача коштів 19.12.2018 в розмірі 7000 доларів США, однак не надав докази їх повернення.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки строк повернення отриманої відповідачем 19.12.2018 позики в розмірі 7000 доларів сторони не встановили, колегія суддів вважає, що строк повернення позики визначений моментом пред`явлення вимоги, позика повинна бути повернута позичальником протягом 30 (тридцяти) днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це.

Тобто, в даному випадку пред`явлення вимоги свідчить про закінчення строку договору позики та повернення коштів у встановлений законом строк.

Як зазначає позивач, він неодноразово звертався до відповідача як в усному, в телефонному, так і в письмовому порядку з вимогою про повернення позики, на підтвердження чого надано суду копію вимоги №3 від 30.10.2019 (а.с.56-57).

Колегія суддів вважає, що звернення до суду з позовною вимогою є тотожним направленню письмової вимоги, а відтак пред`явлення вимоги (подання позову) свідчить про закінчення строку договору позики та настання строку для повернення коштів.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідач був обізнаний про пред`явлення позову щодо повернення грошових коштів та надав суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечив проти наявної заборгованості, однак ніяких дій стосовно повернення даних коштів позивачу протягом усього часу розгляду справи, в тому числі апеляційним судом, не здійснив.

Крім того, в даному випадку слід зазначити, що спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу, а тому зобов`язання особи перед зверненням до суду скористатися даним способом захисту своїх прав (в тому числі доказування пред`явлення досудової вимоги) є порушенням Конституції та інших нормативно-правових актів України.

З огляду на вищевикладене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів позовні вимоги ФОП Гораєвського І.Л. про стягнення з ФОП Супруна О.В. заборгованості в розмірі 7 000,00 доларів США, що станом на 26.11.2019 згідно офіційного курсу НБУ становить 168 350,00, є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки, викладені в ньому, не відповідають обставинам справи.

З огляду на це, апеляційну скаргу позивача слід задоволити, а рішення Господарського суду Житомирської області - скасувати, прийнявши нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, судові витрати, передбачені ст.123 ГПК України, у відповідності до вимог ст.129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гораєвського Ігоря Леонідовича задоволити.

2. Рішення Житомирської області від 03 лютого 2020 року у справі №906/1263/19 скасувати.

Прийняти нове рішення.

"Позов задоволити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Супруна Олександра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Гораєвського Ігора Леонідовича ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 168 350,00 грн та 2525,25 грн судового збору.

Видати наказ."

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Супруна Олександра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Гораєвського Ігора Леонідовича ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ) 3 787,88 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

6. Справу №906/1263/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.