ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року Справа № 918/869/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Пацьола О.О.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився,

відповідач Педич Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24 лютого 2020 р. (ухваленого суддею Політикою Н.А., повний текст складено 05.03.20р.) у справі № 918/869/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради

про стягнення заборгованості в сумі 5 461 272 грн. 98 коп.

ВСТАНОВИВ:

АТ «НАК «Нафтогаз України» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до КП «Дубнокомуненергія» (надалі - відповідач) про стягнення 4287730,59 грн. боргу, 401076,98 грн. пені, 256807,11 грн. процентів, 515658,30 грн. інфляційних.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.02.20 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 4287730,59 грн. боргу, 200538,49 грн. пені, 256807,11 грн. процентів, 515658,30 грн. інфляційних. У задоволенні позовних вимог про стягнення 200 538 грн 49 коп. пені - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення споживачем оплати вартості отриманого природного газу, а тому суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та нормам чинного законодавства.

Разом з тим, суд першої інстанції керуючись ст.. 551 ЦК України та ст.. 233 ГК України, зменшив розмір заявленої до стягнення пені на 50%.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.20 року в частині відмови у стягнення пені в сумі 200538,49 грн. та прийняти нове, яким позов задовільнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму пені, оскільки, відповідачем не підтверджено належними доказами його скрутний фінансовий стан.

Стверджує, що під час розгляду справи судом не враховано інтереси позивача; не з`ясовано чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов`язання, не було оцінено розмір таких збитків.

Вважає, що нарахування штрафних санкцій не є надмірно великим в порівняні з невиконаним зобов`язанням.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а також суд визнав встановленими недоведені обставини, які мають значення для справи.

Звертає увагу на те, що позивач перебуває у скрутному фінансовому становищі, оскільки, замовники послуг не здійснюють оплату за надані їм послуги у встановлені строки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, зазначив, що відповідач є підприємством комунальної форми власності і займається, транспортуванням та розподіленням теплової енергії населенню, підприємствам та організаціям по м. Дубно за встановленими тарифами. Збиток підприємства станом на 30.09.19 р. становить 14,7 млн. грн.

Звертає увагу на те, що відповідачем відкрито розподільчі рахунки із спеціальним режимом використання з яких здійснюється оплата за використаний природний газ. Кошти розподіляються автоматично банком, відповідач не має змоги їх коригувати.

В судове засідання представник позивача не з`явився.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника сторін, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, а зібрані у справі докази дають змогу здійснити розгляд справи без участі представників сторін.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 вересня 2017 року між АТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «Дубнокомуненергія» укладено договір постачання природного газу № 8345/1718-ТЕ-28 (а.с. 13-22).

Умовами договору передбачено, що постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Пунктом 1.4 Договору передбачено, що може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України).

Пунктом 3.7 Договору узгоджено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Ціна за 1 000 куб.м. газу на дату укладання договору становить 4 942, 00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п. 5.2, 5.4).

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 8.2 Договору).

Пунктом 10.3. Договору сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 1 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1. Договору).

Вказаний договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками.

23 січня 2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору (т. 1 а.с. 23-24), якою сторони узгодили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведені Споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256.

02.04.2018 року між АТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «Дубнокомуненергія» укладено Додаткову угоду № 2 до Договору (т. 1 а.с. 25), якою сторони узгодили, що Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 1 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

В пункті 4 зазначеної додаткової угоди сторони погодили, що додаткова угода набуває чинності з дати її підписання сторонами і поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами станом на 31 березня 2018 року.

На виконання умов Договору АТ «НАК «Нафтогаз України» поставив КП «Дубнокомуненергія» природний газ на загальну суму 11 488 151 грн 44 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31 жовтня 2017 року на суму 740 665 грн 45 коп., від 30 листопада 2017 року на суму 1 747 012 грн 81 коп., від 31 грудня 2017 року на суму 1 865 324 грн 29 коп., від 31 січня 2018 року на суму 2 284 342 грн 63 коп., від 28 лютого 2018 року на суму 2 489 469 грн 24 коп., від 31 березня 2018 року на суму 2 254 868 грн 54 коп., від 30 квітня 2018 року на суму 106 468 грн 48 коп. (т. 1 а.с. 41-47). Вказані акти підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач оплату за поставлений переданий газ здійснював несвоєчасно з порушенням строків передбачених умовами Договору. Крім того, відповідач не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати за поставлений газ, у зв`язку із чим виникла заборгованість перед позивачем в сумі 4 287 730 грн 59 коп.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до положень статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про ринок природного газу" відповідач зобов`язаний забезпечувати своєчасну оплату в повному обсязі послуг з постачання природного газу згідно з умовами договорів.

В силу положень ст. ст. 193, 202 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Умовами п. 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Таким чином, відповідач зобов`язаний провести остаточний розрахунок за фактично отриманий газ до 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Між тим, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач за поставлений газ розрахувався частково, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 4 287 730 грн 59 коп.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів оплати основної заборгованості в сумі 4 287 730 грн 59 коп., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4 287 730 грн 59 коп. заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідні положення Господарського кодексу України також передбачають, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання він зобов`язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню). Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання. (ст. 230).

За змістом частини 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. З врахуванням Додаткової угоди від 23 січня 2018 року № 1 до Договору сторонами погоджено пеню в розмірі 15,3% річних, яка застосовується з 1 січня 2018 року.

Крім того, умовами п. 10.3 Договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін за Договором, як грошових зобов`язань, так як у замовника існує обов`язок оплатити надані йому послуги, наявні підстави для застосування частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення.

На підставі викладеного, враховуючи розрахунок позивача та дні фактичної сплати відповідачем суми боргу, колегія суддів перевіривши правильність нарахування 3% річних, інфляційних втрат прийшла до висновку, що місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3256807,11 грн. річних та 515658,30 грн. інфляційних, нарахованих у відповідності із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів погоджується з правильністю розрахунку позивача в частині нарахування пені в сумі 401 076 грн 98 коп, яка заявлена до стягнення з відповідача.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтоване та незаконне зменшення місцевим господарським судом належної до стягнення пені до 200 538,49 грн. колегія суддів з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів враховує наступне.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Отже, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Колегія суддів враховує, що КП «Дубнокомуненергія» є комунальним підприємством, метою діяльності якого є виробництво та постачання теплової енергії споживачам для потреб опалення.

Нормами ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. На кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, не може бути звернено стягнення за зобов`язаннями гарантованого постачальника, теплогенеруючих, теплопостачальних та теплотранспортуючих організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 17 затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Відповідно до вказаного Порядку уповноважений банк здійснює відповідно до реєстру нормативів розподіл коштів, що надійшли за попередній день від структурних підрозділів теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та споживачів, і перерахування коштів на рахунки, з урахуванням вимог пунктів 14 - 26 цього Порядку.

Згідно п. 14 Порядку, у разі коли теплопостачальна або теплогенеруюча організація здійснює продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та самостійно виробляє всю необхідну для цього теплову енергію, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від споживачів, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно до пунктів 15 - 26 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості, зокрема, послуг з транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) - на рахунок оператора газотранспортної системи.

Таким чином, КП «Дубнокомуненергія» самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання, та оплата із такого рахунку відповідних послуг, у тому числі послуг з транспортування природного газу, залежить від розміру коштів, які надійшли від споживачів.

Господарським судом взято до уваги той факт, що несвоєчасне виконання розрахунків виникло у зв`язку з недостатністю коштів на рахунках з спеціальним режимом використання, що в свою чергу обумовлено неплатежами різних категорій споживачів та не профінансованими пільгами і житловими субсидіями населенню.

Водночас, колегія суддів враховує той факт, що відповідач знаходиться у тяжкому фінансовому стані, що підтверджується звітом про фінансовий стан на 31.12.17 р., фінансовий стан на 31.12.18 р., фінансовий стан на 30.09.19 р., реєстром теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процесі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії; інформацією про заборгованість; звітом про оплату населення житлово-комунальних послуг та електроенергії за грудень 2018 р., листопад 2019 р. ; постановою про арешт коштів боржника.

На думку колегії суддів апеляційного господарського суду, надані відповідачем до матеріалів справи під час розгляду справи судом першої інстанції вищезазначені докази, ступінь виконання відповідачем зобов`язань за договором, причини несвоєчасного виконання зобов`язання, значимість підприємства відповідача для населення та держави, постачання відповідачем теплової енергії - містять об`єктивні відомості, які підтверджують висновок місцевого господарського суду про винятковість даного випадку, що надає право суду для зменшення неустойки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, який вважав, що даний випадок можна визнати винятковим, а також беручи до уваги: - поважні причини несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання (відповідач самостійно не визначає порядок розподілу коштів, які надійшли на його рахунок зі спеціальним режимом використання); ту обставину, що відповідач є підприємством, яке надає послуги з централізованого теплопостачання, а отже основним джерелом доходів такого підприємства є кошти, що надійшли за наданні послуги з теплопостачання від споживачів, серед яких є населення та бюджетні організації; - поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення порушення та його наслідків; - ступінь виконання зобов`язань відповідачем по Договору дорівнює 60 %; - дотримання балансу інтересів обох сторін, вважає, що є законні підстави для зменшення розміру стягнення з відповідача пені до 50 % від заявленої, в сумі 200 538,49 грн. від належної до стягнення суми.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням конкретних обставин в їх сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Щодо апеляційних вимог, колегія суддів враховує те, що позивач не надав суду доказів понесення ним збитків та їх суми у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого газу. Слід також врахувати, що крім стягнення пені позивач також заявив до стягнення 3% річних, які за своєю природою є компенсацією за користування належними до сплати позивачу коштами, та інфляційні нарахування, які є відшкодуванням втрат позивача, спричинених знеціненням грошових коштів, та які задоволені судом, що, в свою чергу, забезпечує захист майнових прав та інтересів позивача.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Наявність тяжкого фінансового стану на підприємстві відповідача підтверджується матеріалами справи.

При цьому, матеріали справи не містять доказів спричинення позивачеві негативних наслідків у зв`язку з несплатою відповідачем за газ у строки, встановлені Договором, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються, зокрема, стягненням інфляційних втрат та 3% річних за час, в який позивач не міг користуватися коштами.

Саме зазначені обставини в їх сукупності взяті судом першої інстанції до уваги при вирішенні питання про зменшення суми пені, що докладно викладено в рішенні суду першої інстанції.

Судом також було враховано інтереси позивача, прийнято до уваги, що діяльність АТ «НАК «Нафтогаз України» має важливе значення щодо надійного і безпечного функціонування використання, видобування газу та беручи до уваги правове призначення штрафних санкцій, господарський суд лише частково задовольнив клопотання відповідача, який просив зменшити розмір пені на 99%, та зменшив розмір заявлених штрафних санкцій до 200 538,49 грн., чим забезпечив дотримання балансу інтересів обох сторін.

При цьому, твердження позивача про те, що розмір пені є незначним для його зменшення у порівнянні з основним грошовим зобов`язанням, не спростовують самого факту існування обставин, які згідно до чинного законодавства є достатньою підставою для зменшення пені.

Беручи до уваги викладене, доводи позивача про незаконність прийнятого судового рішення в частині зменшення місцевим господарським судом належної до стягнення пені слід визнати необґрунтованими, підстави для зміни або скасування рішення суду, передбачені статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, на думку колегії суддів апеляційного господарського суду, відсутні, тому апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24 лютого 2020 р. у справі № 918/869/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 24 лютого 2020 р. у справі № 918/869/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/869/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "08" травня 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.