УХВАЛА

27 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/5710/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопоставка-М»

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 (головуючий суддя Білецька Л. М., судді Парусніков Ю. Б., Чередко А. Є.)

про відмову у відкритті апеляційного провадження

у справі № 904/5710/18

за первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог

і за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про визнання правочину дійсним та визнання припиненим зобов`язання

ВСТАНОВИВ:

13.03.2020 скаржник подав через Центральний апеляційний господарськи суд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 у справі № 904/5710/18.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 07.04.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 у справі № 904/5710/18 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Приватофис» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2019 у справі № 904/5710/18.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, суд керувався частиною п`ятою статті 272 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Не погодившись з ухвалою апеляційного суду, ТОВ «Зернопоставка-М» звернулося до касаційного суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019, а справу передати на розгляд до суду апеляційної інстанції для розгляду.

У поданій касаційній скарзі скаржник зазначає, що товариство вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою у зв`язку з тим, що вказане судове рішення прийнято судом із порушенням норм процесуального права, та такою, що підлягає скасуванню.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм права під час прийняття оскаржуваної ухвали.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

В контексті викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією №(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

Враховуючи викладене та оцінивши доводи скаржника, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано частину п`яту статті 272 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Зернопоставка-М» на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 у справі № 904/5710/18 у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки правильне застосування норм права апеляційним судом є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалах Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 916/1674/18, від 20.06.2019 у справі № 906/451/18, від 11.07.2019 у справі № 904/5148/18 і від 22.11.2019 у справі № 904/4900/18.

Керуючись статтями 234, 235, 287, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопоставка-М» на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2019 у справі № 904/5710/18.

2. Матеріали касаційної скарги повернути скаржникові разом доданими до неї додатками.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил