РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.05.2020Справа № 910/2161/20

За позовом Фізичної особи-підприємця Радіонова Тараса Володимировича (м. Львів)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтік-Форкліфт» (м. Київ)

про стягнення 39897,82 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Радіонов Тарас Володимирович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтік-Форкліфт» про стягнення 39897,82 грн, з яких: 25.500,00 грн основного боргу, 4.342,41 грн пені, 9.955,96 грн відсотків за користування коштами, 99,45 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано неоплатою відповідачем виконаного позивачем перевезення вантажу автомобільним транспортом за договором-заявкою № 319-003026 від 24.06.19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.20. відкрито провадження у справі № 910/2161/20, з підстав, викладених в ухвалі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Вказану ухвалу відповідачем отримано 11.03.20. згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи № 910/2161/20.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

05.02.18. між позивачем (Експедитор) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір № 030318-2 на транспортно-експедиційні послуги (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Замовник замовляє, а Експедитор надає послуги по плануванню та організації міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Строк дії Договору погоджено п. 8.6 з моменту підписання і діє до 31.12.18., а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення строку дії Договору письмово не повідомить іншу сторону про розірвання Договору, його дія автоматично пролонгується на наступний календарний рік без складання додаткової угоди до договору.

Доказів розірвання Договору після 31.12.18. матеріали справи не містять.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці Замовника і узгоджуються з Експедитором (п. 1.3 Договору). Вартість послуг узгоджується сторонами у заявках шляхом прийняття заявки до виконання (п. 3.1 Договору).

24.06.19. між позивачем (Експедитор) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір-заявку № З19-003026 про надання транспортно експедиційних послуг на перевезення Нідерланди-Київ 5000 тон вантажу. Вартість перевезення 25500,00 грн.

Позивач вказує, що ним за Договором були надані відповідачу послуги, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною та актом надання послуг № З19-003026 від 03.07.19. на суму 25.500,00 грн (підписаний та скріплений печатками сторін), який відповідач не оплатив, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2 Договору-заявки визначено, що оплата по заявці здійснюється протягом 10 календарних днів після вивантаження.

Зауважень щодо належного виконання позивачем зобов`язань за Договором, зокрема і щодо надання документів, що підтверджують перевезення, при їх підписанні відповідачем не висловлено. А тому факт підписання відповідачем вказаного акту і прийняття послуг за ним свідчить про передачу позивачем і отримання такого акту відповідачем.

За умовами Договору та заявки суд дійшов висновку, що строк оплати є таким, що настав.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у розмірі 25.500,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення 4.342,41 грн пені, 9.955,96 грн відсотків за користування коштами, 99,45 грн інфляційних втрат.

Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який построчив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як передбачено п. 5.7 Договору та пунктом 9 Заявки, за несвоєчасну оплату наданих послуг Замовник сплачує Експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати. Замовник за користування грошовими коштами експедитора додаткового сплачує 0,2 відсотки від простроченої суми за кожен день прострочення.

Враховуючи встановлені вище обставини неналежного виконання відповідачем зобов`язань по оплаті наданих послуг та перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що він відповідає вимогам законодавства та є арифметично вірним, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн та 500,00 грн поштових витрат, суд відзначає, що позивачем надано лише їх попередній орієнтовний розрахунок, огляду на що такі витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтік-Форкліфт» (02088, м. Київ, вул. Дяченка, б. 12, офіс 40; ідентифікаційний код 40034590) на користь Фізичної особи-підприємця Радіонова Тараса Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 25.500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп. основного боргу, 4.342 (чотири тисячі триста сорок дві) грн 41 коп. пені, 9.955 (дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 96 коп. відсотків, 99 (дев`яносто дев`ять) грн 45 коп. інфляційних втрат, 2.102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко