РІШЕННЯ

23 квітня 2020 року м.Харків Справа № 913/122/20

Провадження №15/913/122/20

За позовом Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (м.Сєвєродонецьк Луганської області, а/с 98, 93404)

до Фізичної особи-підприємця Георгієвських Лесі Іванівни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 58 451 грн 07 коп.

Суддя Смола С.В.

Секретар судового засідання Гулевич В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (далі - ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ») 02.03.2020 звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Георгієвських Лесі Іванівни (далі - ФОП Георгієвських Л.І.) про стягнення заборгованості за договором постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.07.2004 №853 в сумі 58 451 грн 07 коп., з яких: основний борг у сумі 38 417 грн 56 коп., пеня в сумі 4 451 грн 22 коп., 3% річних у сумі 3 204 грн 40 коп. та інфляційні втрати в сумі 12 377 грн 89 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період жовтень 2014 року - квітень 2019 року.

У зв`язку з простроченням оплати послуг позивачем відповідно до п.7.2.3 договору нараховані пеня та згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати і 3% річних.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020 справа передана на розгляд судді Смолі С.В.

Ухвалою господарського суду від 03.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі; визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; розгляд справи по суті призначений на 01.04.2020.

Відзивом від 11.03.2020 відповідач вимоги позову відхилив, посилаючись на те, що Георгієвських Леся Іванівна з 14.10.2002 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 14.10.2002 ВАВ №383907.

Згідно рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 22.07.2003 №1247 відповідачці дозволено реконструкцію квартири під приміщення - приміщення магазину продовольчих товарів (загальною площею 42,8 кв.м) та видано на ім`я Георгієвських Лесі Іванівни нове свідоцтво про право власності ЯЯЯ №067528 Сєвєродонецькою міською радою від 18.05.2005, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.02.2020 №199607113.

01.04.2004 між сторонами укладено договір №853 про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Відповідно до копії акта обстеження системи опалення магазину «Соломон» за адресою: просп.Хіміків, 12, від 07.04.2014, комісія робітників КП «Сєвєродонецьке теплові мережі» провели обстеження стану системи опалення в приміщенні магазину «Соломон», за результатами якого встановлено, що на момент обстеження прилади опалення в даному приміщенні відсутні, тобто позивач не надавав та не надає відповідачеві послуги з теплопостачання з квітня 2014 року по цей час.

Зазначив, що позивачем надсилались рахунки, які є одночасно актами передавання-приймання (надання послуг з централізованого опалення) за спірний період з жовтня 2014 року по квітень 2019 року за адресою: АДРЕСА_3 , у той час як місцем реєстрації та проживання відповідача є: АДРЕСА_4 .9, кв. АДРЕСА_5 .

Також вказав на те, що в порушення умов договору позивач змінював вартість 1 Гкал теплової енергії.

У приміщенні відповідача ще до моменту настання опалювального сезону 2014-2015 років і до теперішнього часу взагалі відсутня мережа централізованого опалення та постачання гарячої води, що підтверджується актом обстеження системи опалення магазину «Соломон» за адресою: проспект Хіміків, буд.12, від 07.04.2014.

Факт постачання позивачем теплової енергії в гарячій воді в опалювальних сезонах 2014-2019 років до нежитлового приміщення магазину «Соломон», яке займає відповідач, не доведено належним чином.

Зазначив, що у нежитловому приміщенні відсутні система опалення, але через приміщення проходить один транзитний стояк, який ізольований та відповідачем не використовується для його опалення.

З робочої документації №021219-ОВ «Розрахунок теплового потоку через поверхню ізольованих трубопроводів», наданої інженером-проектувальником ОСОБА_2 від 02.12.2019 вбачається, що середня кількість спожитої енергії нежитловим приміщенням за існуючих обставин дорівнює 3,88 Гкал/рік.

Відносно заявлених позивачем сум боргу з розрахунку 3% річних, інфляційних втрат відповідач вважає, що заявлені вимоги безпідставні, оскільки борг у визначених позивачем обсягах відсутній.

Також відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог.

Ухвалою господарського суду від 01.04.2020 розгляд справи по суті відкладений на 23.04.2020.

Позивач у письмових поясненнях від 30.03.2020 №6-05/1-15 зазначив, що усі договірні правовідносини між ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» та ФОП Георгієвських Л.І. відбуваються виключно на підставі договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.07.2004 №853.

Будь-яких листів від відповідача про розірвання/припинення договору на адресу позивача не надходило.

Позивачем неодноразово надавались відповіді від 20.01.2020 №08-06-19, від 17.02.2020 №08-06-81, що нежитлове приміщення відповідача є невід`ємною частиною централізованого опалення житлового будинку та законодавчо встановлений детальний порядок відключення споживачів від централізованого опалення за наявності технічних умов, проектної документації та відповідного дозволу на проведення робіт зі змінами існуючої системи опалення у приміщенні. Самовільне втручання у роботу вказаної системи є порушенням норм діючого законодавства. Відповідачу повідомлялось, що у наданій робочій документації №021219-ОВ є недоліки, а саме: невірно застосовані вихідні дані для подальшого розрахунку розходу тепла на опалення та теплового потоку через поверхню ізольованих трубопроводів.

Факт постачання теплової енергії підтверджується актами про включення теплоустановок.

Зазначив, що рахунки на сплату направлялися на адресу реєстрації відповідачки, зазначену у свідоцтві про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 09.03.2004: вул.Першотравнева, 38/22. Про зміну адреси ФОП Георгієвських Л.І. позивача не повідомляла.

Тарифи на теплову енергію встановлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України, про що постановляються відповідні постанови.

У судове засідання 23.04.2020 представники сторін не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними рекомендованим повідомленнями.

Відповідач у заяві від 06.04.2020 просив розглянути справу без його участі.

Суд вважає можливим задовольнити вказану заяву.

Частиною 8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до договору дарування квартири від 14.10.2002 ВАВ №383907 Гергієвських Леся Іванівна набула у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 22.07.2003 №1247 «Про дозвіл гр. Георгієвських Л.І. на реконструкцію квартири під магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_6 )» дозволено гр. Георгієвських Л.І. реконструкцію двокімнатної квартири під магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_7 , яка їй належить, та проведення будівельних робіт по реконструкції згідно з проектно-кошторисною документацією, яка має бути зроблена, узгоджена та затверджена у порядку, встановленому законодавством (п.1 рішення).

У зв`язку з реконструкцією квартири вона стала нежитловим приміщенням - приміщенням магазину продовольчих товарів (загальною площею 42,8 м2) та 18.05.2005 Сєвєродонецькою міською радою видано на ім`я Георгієвських Лесі Іванівни нове свідоцтво про право власності ЯЯЯ №067528, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

01.07.2004 між Державним підприємством «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (позивач, енергопостачальна організація) та Приватним підприємцем Георгієвських Л.І. (магазин продовольчих товарів «Соломон» (відповідач, споживач) був укладений договір №853 про постачання теплової енергії в гарячій воді, за умовами якого енергопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п.1 договору).

Відповідно до п.2.1 договору теплова енергія постачається споживачу у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону у приміщення за адресою: пр.Хіміків, 12/33 загальною площею 41,2 м2.

В п.2.2 договору сторони передбачили, що енергопостачальна організація постачає споживачу в період з 01.07.2004 по 01.07.2005 теплову енергію в гарячій воді в межах Q рік=4,3 Гкал/рік з максимальним тепловим навантаження ЕQ=0,0022 Гкал/годину.

Згідно до п.4.2.2 договору споживач зобов`язався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії споживачем в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

У п.5.1 договору сторони домовились, що облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку, у разі їх відсутності - розрахунковим способом.

Відповідно до п.6.1 договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться за рахунками, виписаними на підставі показань приладів обліку або розрахунковим способом, виключно в грошовій формі відповідно до діючих тарифів за розрахунковий період (місяць), встановлених відділом цін Луганської облдержадміністрації.

Згідно з п.6.2 договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

Орієнтовна вартість теплової енергії, що постачається споживачу, за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору становить 415 грн 00 коп., ПДВ 83 грн 00 коп., усього 798 грн 00 коп. Ціна за 1 Гкал (тариф) 96 грн 52 коп. без ПДВ (п.6.3 договору).

У п.7.2.3 договору сторони передбачили, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію настає відповідальність у вигляді пені в розмірі 1% належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Пунктом 10.1 договору сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з 01.07.2004 та діє до 01.07.2005.

Відповідно до п.10.2 договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Припинення дії договору не звільняє споживача від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Отже, договір продовжував свою дію на наступні періоди і є наразі діючим.

Відповідачка поставлену теплову енергію в опалювальні сезони 2014-2015 роки, 2015-2016 роки, 2016-2017 роки, 2017-2018 роки, 2018-2019 роки не оплачувала, внаслідок чого за нею виникла заборгованість у сумі 38 417 грн 56 коп., за стягненням якої позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно ч.1, ч.2 ст.275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Статтями 24, 25 Закону України «Про теплопостачання» передбачена обов`язковість укладення договору на постачання теплової енергії між енергопостачальником і споживачем.

28.09.2010 відповідач звернулася до позивача з заявою (а.с.21), у якій просила відключити її від теплової енергії.

Листом від 07.10.2010 №16-6-1187 позивач повідомив, що система опалення приміщення відповідача є частиною централізованої внутрішньобудинкової опалювальної системи. Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 №4 урегульований порядок відключення від системи теплопостачання.

Відносно доводів відповідача про те, що приміщення магазину «Соломон» відключено від теплопостачання та посилань на акт обстеження від 07.04.2014 суд зазначає наступне.

Пунктом 26 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (в редакції на момент складення акту від 07.04.2014), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Правила №630) передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Відповідно до п.1.1 розділу 1 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (далі - Порядок) цей Порядок визначає процедуру відключення від мереж

централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГВП.

Згідно з п.1.2 розділу 1 Порядку для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган

виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі - Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії наведено в додатку 1). Засідання постійно діючої міжвідомчої комісії відбуваються у міру потреби, але не рідше одного разу на місяць.

Розділом 2 Порядку визначено порядок розгляду та прийняття рішення про відключення окремого житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання.

Відповідно до п.2.1 розділу 2 Порядку для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник (власники) будинку зазначає причини відключення. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку.

Згідно з п.п.2.5, 2.6, 2.7 Порядку відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за

участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Тобто єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року №169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише щодо будинку в цілому.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що наданий відповідачем акт обстеження системи опалення магазину «Соломон» за адресою: пр.Хіміків, буд.12 від 07.04.2014 (а.с.182) не є належним доказом відключення приміщення відповідача від системи централізованого опалення у відповідності із вимогами чинного законодавства, а фіксує лише той факт, що відключення відбулось.

Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення відповідача від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла.

Інших доказів на підтвердження факту правомірного відключення приміщень від мережі централізованого опалення з дотриманням вимог чинного законодавства відповідачем не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати, що опалювальна площа приміщення магазину «Соломон» складає іншу площу, ніж визначено у п.2.1 договору №853.

Зазначені доводи відповідача судом відхиляються.

З указаних вище підстав судом не береться до уваги і посилання відповідача на робочу документацію №021219-ОВ «Розрахунок теплового потоку через поверхню ізольованих трубопроводів» (а.с.183-192).

Викладене відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 25.09.2019 (справа №522/401/15-ц), які відповідно до положень ч.4 ст.236 ГПК України враховуються при виборі і застосуванні норм права.

13.08.2013 відповідачка звернулась до позивача з листом про реструктуризацію суми заборгованості (а.с.23).

Листом від 22.07.2013 №06-05-167/1371 позивач запропонував відповідачці звернутися до відділу збуту для вирішення поставленого питання (а.с.24).

02.01.2020 відповідачка звернулась до позивача з листом (а.с.193), у якому просила внести зміни до договору згідно наданого проекту розрахунку теплового потоку через поверхню ізольованих трубопроводів та укласти додаткову угоду.

Позивач листом від 20.01.2020 №08-06-19 (а.с.194) повідомив відповідачку про те, що система теплопостачання нежитлового приміщення за адресою: пр.Хіміків, 12/33, м.Сєвєродонецьк, є частиною централізованого опалення житлового будинку. Також зазначив, що питання відключення від мереж ЦО і ГВП регулюється наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 №169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води».

Як зазначив позивач, вартість 1 Гкал теплової енергії, що поставлялась відповідачу, становила:

- з 01.06.2014 по 30.11.2014 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 204 грн 47 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 23.05.2014 №587 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль»;

- з 01.12.2014 по 28.02.2015 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 455 грн 42 коп. (без ПДВ) на підставі постанови НКРЕКП України від 28.11.2014 №611 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль»;

- з 01.03.2015 по 31.03.2015 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 2 089 грн 44 коп.(без ПДВ) на підставі постанови НКРЕКП України від 27.02.2015 №266 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль»;

- з 01.04.2015 по 30.04.2015 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 790 грн 15 коп. (без ПДВ) підставі постанови НКРЕКП України від 31.03.2015 №1158 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль»;

- з 01.05.2015 по 31.10.2015 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 707 грн 73 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 30.04.2015 №1384 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль»;

- з 01.11.2015 по 31.01.2016 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 642 грн 61 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 29.10.2015 №2690 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

- з 01.02.2016 по 30.09.2016 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 617 грн 14 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 28.01.2016 №54 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

- з 01.10.2016 по 01.12.2016 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 429 грн 43 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 29.09.2016 №1757 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

- з 02.12.2016 по 23.02.2017 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 780 грн 97 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 02.12.2016 №2126 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

- з 24.02.2017 по 11.10.2018 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 792 грн 58 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 01.02.2017 №151 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

- з 12.10.2018 по 31.12.2018 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 2 067 грн 74 коп. (без ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП України від 17.10.2018 №137 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП»;

- з 01.01.2019 (тариф для потреб інших споживачів (крім населення) - 1 635 грн 40 коп. (без ПДВ) відповідно до наказу від 08.01.2019 №01 «Про застосування тарифів на теплову енергію для бюджетних та інших споживачів» та рішення від 28.12.2018 №1031 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її транспортування та постачання для категорій: населення, бюджетні установи та інші споживачі м.Сєвєродонецька, яких обслуговує ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ».

Відносно доводів відповідача про те, що позивач в односторонньому порядку змінював вартість 1 Гкал теплової енергії суд зазначає наступне.

В п.3.2.2 договору №853 сторони передбачили обов`язок енергопостачальної організації повідомляти споживача письмово або в засобах масової інформації про зміну тарифів.

Відповідно до п.6.1 договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться за рахунками, виписаними на підставі показань приладів обліку або розрахунковим способом, виключно в грошовій формі відповідно до діючих тарифів за розрахунковий період (місяць), встановлених відділом цін Луганської облдержадміністрації.

Як уже зазначалось, відповідно до п.6.3 договору №853 орієнтовна вартість теплової енергії, що постачається споживачу, за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору становить 415 грн 00 коп., ПДВ 83 грн 00 коп., усього 798 грн 00 коп. Ціна за 1 Гкал (тариф) 96 грн 52 коп. без ПДВ.

Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV, який набрав чинності 30.07.2004 та діяв до 30.04.2019, визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частиною 1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.ст.189, 191 ГК України, ст.ст.10 , 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

За змістом ст.15 Закону України «Про теплопостачання» основними завданнями державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання є, зокрема, реалізація державної політики щодо функціонування ринку теплової енергії. Державне регулювання діяльності у сфері теплопостачання провадиться у формі: ліцензування певних видів господарської діяльності в цій сфері; регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат; здійснення контролю за діяльністю суб`єктів відносин у сфері теплопостачання та застосування відповідних санкцій за порушення ними умов і правил здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання. Державне регулювання у сфері теплопостачання здійснюється Кабінетом Міністрів України; Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до закону.

Загальні засади формування тарифів на теплову енергію встановлені ст.20 Закону України «Про теплопостачання», якою передбачено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання відповідно до ст.12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» є державною регульованою ціною.

У спірний період тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води встановлювались відповідними постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Частинами 5, 6 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (редакція, змінювалась у спірний період) визначено обов`язок виконавця/виробника повідомляти споживачів про зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги з посиланням на рішення відповідних органів.

Суд зазначає, що приписами вказаного Закону чи іншими актами законодавства України не передбачено наслідків неповідомлення виконавцем/виробником споживачів про зміну цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у вигляді сплати споживачем за надані послуги за попередньо діючими тарифами. З огляду на викладене, тарифи, які були затверджені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є діючими з моменту їх введення в дію.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що позивачем обґрунтовано застосовувались тарифи, встановлені відповідними постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Таким чином вказані доводи відповідача судом відхиляються.

Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Приписами ст.530 ЦК України, встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.6.1 договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться за рахунками, виписаними на підставі показань приладів обліку або розрахунковим способом, виключно в грошовій формі відповідно до діючих тарифів за розрахунковий період (місяць), встановлених відділом цін Луганської облдержадміністрації.

Згідно з п.6.2 договору розрахунковим періодом є календарний місяць.

З огляду на положення умов п.п.6.1, 6.2 договору обов`язок відповідача оплатити поставлену теплову енергію виникає у відповідності до приписів ч.2 ст.530 ЦК України.

Суд бере до уваги, що рахунки-акти у період з жовтня 2014 року по квітень 2019 року згідно договору від 01.07.2004 №853 надсилались позивачем за адресою відповідачки: вул .Першотравнева, 38/22, м.Сєвєродонецьк, про що свідчать відповідні описи вкладення, списки згрупованих поштових відправлень та реєстрі поштових відправлень, надані позивачем.

Як зазначив позивач у письмових поясненнях, указані рахунки-акти направлялися ним на адресу реєстрації відповідачки, зазначеному у її свідоцтві про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 09.03.2004: вул.Першотравнева, 38/22, м.Сєвєродонецьк.

Суд зауважує, що в договорі від 01.07.2004 №853 про постачання теплової енергії в гарячій воді сторони не визначали і не зазначали адресу відповідачки, на яку слід направляти рахунки.

У свідоцтві про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичною особи від 09.04.2001, виданого Георгієвських Лесі Іванівни і наданого нею позивачеві при укладенні вказаного договору №853, зазначено адресу проживання відповідачки: АДРЕСА_9 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.04.2020 №100657041 відповідачка 04.08.2017 змінила своє місце проживання на АДРЕСА_10 , про що зроблений відповідний запис за №3003524.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем правомірно у період з листопада 2014 року по березень 2017 року рахунки-акти надсилались на адресу місця проживання відповідачки: АДРЕСА_9 .

Водночас надсилання рахунків-актів на зазначену адресу після 04.08.2017 суд вважає безпідставним та таким, що не породжує для відповідача будь-яких юридичних наслідків, оскільки ані приписами чинного законодавства, ані умовами договору не передбачено обов`язку відповідача повідомляти позивача про зміну свої адреси.

У той же час, суд бере до уваги, що претензії про сплату боргу за поставлену теплову енергію за рахунками з жовтня 2017 року по квітень 2019 року надсилались відповідачці на нову адресу проживання: АДРЕСА_10 (а.с.148-152). Суд вважає за необхідне виходити із того, що саме ці претензії є вимогами про сплату за спожиту теплову енергію у вказаний період.

Факт поставки теплової енергії підтверджується матеріалами справи, в т.ч. актами про включення/відключення теплоустановок (а.с.124-128).

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання.

Відповідач в обумовлений ч.2 ст.530 ЦК України строк на підставі виставлених рахунків-актів та претензій оплату не здійснив, внаслідок чого має місце неналежне виконання своїх зобов`язань за зазначеним договором відповідачем.

Таким чином, позивачем доведено існування у відповідачки заборгованості за договором від 01.07.2004 №853 про постачання теплової енергії в гарячій воді за період з жовтня 2014 року по квітень 2019 року в сумі 38 417 грн 56 коп. і в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими.

Клопотанням від 11.03.2020 відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності до всіх заявлених позовних вимог.

Розглядаючи вказане клопотання, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.260 ЦК України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Підпунктом 4.1 п.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України.

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Господарський суд враховує, що щомісячна поставка позивачем відповідачеві на виконання умов договору №853 теплової енергії є окремим зобов`язанням, з огляду на що початок позовної давності для стягнення оплати за поставлену в кожному місяці кількості теплової енергії необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

Також суд бере до уваги приписи ч.2 ст.530 ЦК України та дати надсилання позивачем відповідачеві рахунків-актів та претензій на сплату заборгованості за договором.

Ураховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 27.02.2020 (відповідно до дати оформлення поштового відправлення за трек-номером 823, яким направлена до господарського суду позовна заява від 27.02.2020 №06-05/1-13), трирічна позовна давність є такою, що спливла за зобов`язаннями зі сплати заборгованості за поставлену теплову енергію у жовтні 2014 - квітні 2015 року, листопаді 2015-квітні 2016 року, жовтні 2016 - січні 2017 року.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Господарський суд зауважує, що позивачем у справі не надано доказів поважності причин пропущення позовної давності для звернення з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за вказані місяці, у матеріалах справи такі докази також відсутні.

Підпунктом 2.3 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів» передбачено, що якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

З огляду на викладене, зважаючи на подане відповідачем клопотання про застосування позовної давності у зв`язку зі спливом (закінченням) позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови ДП «Сєвєродонецька ТЕЦ» у задоволенні позову в частині стягнення з ФОП Георгієвських Л.І. заборгованості за поставлену за договором від 01.07.2004 №853 про постачання теплової енергії в гарячій воді у жовтні 2014 - квітні 2015 року, листопаді 2015-квітні 2016 року, жовтні 2016 - січні 2017 року теплову енергію в сумі 19 409 грн 40 коп.

Враховуючи вищевикладене стягненню з відповідача підлягає заборгованість за договором від 01.07.2004 №853 про постачання теплової енергії в гарячій воді за лютий-березень 2017 року, жовтень 2017-березень 2018 року, листопад 2018-квітень 2019 року в сумі 19 008 грн 16 коп.

Також суд зазначає наступне.

Підпунктом 5.3 п.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії у жовтні 2014 - квітні 2015 року, листопаді 2015-квітні 2016 року, жовтні 2016 - січні 2017 року в сумі 2 309 грн 31 коп. та 10 488 грн 30 коп. відповідно.

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 22.02.2019 по 27.11.2019, нарахованої за поставлену теплову енергію у січні-квітні 2019 року в сумі 4 451 грн 22 коп. суд зазначає наступне.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У п.7.2.3 договору сторони передбачили, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі 1% належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір не встановлено угодою сторін, але не більше 100% загальної суми боргу.

При розрахунку пені позивач виходив з того, що ним направлялися на адресу відповідача рахунки-акти за січень - квітень 2019 року, але судом було встановлено, що вони направлялись за неналежною адресою відповідача, а тому вони до уваги не приймаються.

При цьому суд виходить з того, що претензія від 06.06.2019 №08-14-143, яка направлена на адресу відповідача: АДРЕСА_10 , 20.06.2019, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України є вимогою про сплату заборгованості за теплову енергію поставлену відповідачу у період з 01.01.2019 по 06.04.2019 на суму 4 451 грн 22 коп.

При визначенні строку виконання зобов`язання з оплати поставленої у січні-квітні 2019 року теплової енергії суд враховує Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958 (далі - Нормативи).

Відповідно до п.1 розділу ІІ Нормативів нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку):

1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1;

2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2;

3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3;

4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4,

де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання;

1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

Згідно з п.2 розділу ІІ Нормативів при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

У даному випадку претензія про сплату боргу від 06.06.2019 направлена позивачем на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією (а.с.152), з огляду на що слід застосовувати п.2 розділу ІІ Нормативів.

Враховуючи день відправки претензії (20.06.2019), та те, що вона направлена в межах одного населеного пункту м.Сєвєродонецька, слід вважати її врученою відповідачці (з урахуванням того, що 22-23 червня 2019 року були вихідними днями) 24.06.2019. Таким чином семиденний строк, встановлений ч.2 ст.530 ЦК України, закінчився 01.07.2019, початком періоду прострочення виконання зобов`язання зі сплати заборгованості за поставлену позивачем відповідачці в січні-квітні 2019 року теплову енергію буде 02.07.2019.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем невірно визначено початок періоду прострочення за вказаними зобов`язаннями.

Водночас, господарський суд вважає за необхідне навести власний розрахунок пені, зроблений за допомогою програми «Законодавство» з урахуванням приписів ч.6 ст.232 ГК України та ст.1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» у межах заявленого позивачем періоду:

Місяць надання послугиСтрок оплатиСума заборгованості в грн.Період нарахування пеніКількість днів простроченняСума пені, грн За усі дні простроченняДо сплати, але не більше 100% заборгованості
Січень 2019До 02.07.20191 782,7702.07.2019-21.08.201951909,21909,21
Лютий 2019До 02.07.20191 407,1402.07.2019-25.09.2019861 210,141 210,14
Березень 2019До 02.07.20191 081,0102.07.2019-06.11.20191281 383,691 081,01
Квітень 2019До 02.07.2019180,3002.07.2019-27.11.,20180,30
Всього: 3 380,66

З огляду на викладене, обґрунтованою є пеня за період з 02.07.2019 по 27.11.2019 у сумі 3 380 грн 66 коп.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за зобов`язаннями лютий-березень 2017 року, жовтень 2017-березень 2018 року, листопад 2018-квітень 2019 року за період з 28.03.2017 по 31.12.2019 у сумі 895 грн 09 коп. суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, за цією нормою Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Позивачем рахунки-акти за лютий-березень 2017 року направлені на вірну адресу відповідача, а інші, а саме, за жовтень 2017-березень 2018 року, листопад 2018-квітень 2019 року - на неправильну, тому судом до уваги не приймаються, а враховуються надіслані на правильну адресу претензії і від дат їх отримання відраховується початок періоду прострочення.

Так, претензія від 30.01.2018 №08-14-63 (а.с.148) про сплату боргу за жовтень-грудень 2017 року в сумі 2 709 грн 97 коп. направлена відповідачеві 06.02.2018 та, враховуючи приписи п.2 розділу ІІ Нормативів та ч.2 ст.530 ЦК України, початком періоду прострочення буде 17.02.2018.

Претензія від 29.05.2018 №08-14-235 (а.с.150) про сплату боргу за січень - березень 2018 року в сумі 5 521 грн 02 коп. направлена відповідачеві 05.06.2018 та, враховуючи приписи п.2 розділу ІІ Нормативів та ч.2 ст.530 ЦК України, початком періоду прострочення буде 16.06.2018.

Претензія від 08.02.2019 №08-14-60 (а.с.151) про сплату боргу за листопад - грудень 2018 року в сумі 3 376 грн 83 коп. направлена відповідачеві 18.02.2019 та, враховуючи приписи п.2 розділу ІІ Нормативів та ч.2 ст.530 ЦК України, початком періоду прострочення буде 01.03.2019.

Претензія від 06.06.2019 №08-14-143 (а.с.152) про сплату боргу за січень - квітень 2019 року в сумі 4 451 грн 22 коп. направлена відповідачеві 20.06.2019 та, враховуючи приписи п.2 розділу ІІ Нормативів та ч.2 ст.530 ЦК України, початком періоду прострочення буде 02.07.2019.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про те, що позивачем невірно було визначено початок періоду прострочення за вказаними зобов`язаннями.

Також за рахунком-актом від 31.03.2017 №853 за березень 2017 року позивачем визначено початок періоду прострочення 25.03.2017, у той час як вказаний рахунок-акт (а.с.78) направлений на адресу відповідача тільки 14.04.2017 (а.с.78-79), з огляду на що початком періоду прострочення суд вважає 26.04.2017.

Водночас, господарський суд вважає за необхідне навести власний розрахунок 3% річних, зроблений за допомогою програми «Законодавство» у межах заявлених позивачем періодів:

Місяць надання послугСтрок оплатиСума заборгованості в грн.Період нарахування 3% річнихКількість днів простроченняСума 3% річних, грн
Лютий 2017До 28.03.20171 728,2228.03.2017-31.12.3,32
Березень 2017До 26.04.20171 161,9026.04.2017-31.12.201998093,59
Жовтень 2017До 17.02.2018250,4417.02.2018-31.12.201968314,06
Листопад 2017До 17.02.20181 139,1817.02.2018-31.12.201968363,95
Грудень 2017До 17.02.20181 320,3517.02.2018-31.12.201968374,12
Січень 2018До 16.06.20181 892,5016.06.2018-31.12.201956487,73
Лютий 2018До 16.06.20181 788,8516.06.2018-31.12.201956482,92
Березень 2018До 16.06.20181 839,6716.06.2018-31.12.201956485,28
Листопад 2018До 01.03.20191 285,2201.03.2019-31.12.201930632,32
Грудень 2018До 01.03.20192 091,6101.03.2019-31.12.201930652,61
Січень 2019До 02.07.20191 782,7702.07.2019-31.12.201918326,81
Лютий 2019До 02.07.20191 407,1402.07.2019-31.12.201918321,16
Березень 2019До 02.07.20191 081,0102.07.2019-31.12.201918316,26
Квітень 2019До 02.07.2019180,3002.07.2019-31.12.20191832,71
Всього:796,84

Враховуючи викладене, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є 3% річних за період з 28.03.2017 по 31.12.2019 у сумі 796 грн 84 коп.

Підпунктом 3.2 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур`єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с.31), нарахованих за зобов`язаннями лютий-березень 2017 року, жовтень 2017-березень 2018 року, листопад 2018-квітень 2019 року за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 1 889 грн 59 коп. суд зазначає наступне.

Суд враховує встановлені та зазначені при розрахунку 3% річних початки періодів прострочення зобов`язань за вказаними зобов`язаннями.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне навести власний розрахунок інфляційних втрат, зроблений за допомогою програми «Законодавство» в межах заявлених позивачем періодів:

№ і дата рахункуСтрок оплатиСума заборгованості, в грн.Період нарахування Індекс інфляції за весь період простроченняСума інфляції, грн
Лютий 2017До 28.03.20171 728,22Квітень 2017-грудень 20191,430,46
Березень 2017До 26.04.20171 161,90Травень 2017-грудень 20191,276,46
Жовтень 2017До 17.02.2018250,44Березень 2018-грудень 20191,28,89
Листопад 2017До 17.02.20181 139,18Березень 2018-грудень 20191,131,41
Грудень 2017До 17.02.20181 320,35Березень 2018-грудень 20191,152,31
Січень 2018До 16.06.20181 892,50Липень 2018-грудень 20191,178,77
Лютий 2018До 16.06.20181 788,85Липень 2018-грудень 20191,168,98
Березень 2018До 16.06.20181 839,67Липень 2018-грудень 20191,173,78
Листопад 2018До 01.03.20191 285,22Березень 2019-грудень 20191,32,27
Грудень 2018До 01.03.20192 091,61Березень 2019-грудень 20191,52,52
Січень 2019До 02.07.20191 782,77Серпень 2019-грудень 20191,17,82
Лютий 2019До 02.07.20191 407,14Серпень 2019-грудень 20191,14,06
Березень 2019До 02.07.20191 081,01Серпень 2019-грудень 20191,10,80
Квітень 2019До 02.07.2019180,30Серпень 2019-грудень 20191,1,80
Разом:1 670,33

Таким чином, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 1 670 грн 33 коп.

Враховуючи викладене позовні вимоги підлягає задоволенню частково.

Судовий збір у сумі 2 102 грн 00 коп. покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно зі ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236, 238, 240, 252 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» до Фізичної особи-підприємця Георгієвських Лесі Іванівни задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Георгієвських Лесі Іванівни, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», м.Сєвєродонецьк Луганської області, ідентифікаційний код 00131050, заборгованість у сумі 19 008 грн 16 коп., пеню в сумі 3 380 грн 66 коп., 3% річних у сумі 796 грн 84 коп., інфляційні втрати в сумі 1 670 грн 33 коп., судовий збір у сумі 893 грн 86 коп., про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Учасники справи:

Позивач: Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», м.Сєвєродонецьк Луганської області, ідентифікаційний код 00131050.

Відповідач: Фізична особа-підприємець Георгієвських Леся Іванівна, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст.256 Господарського процесуального кодексу України та порядку, визначеному пп.17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 28.04.2020.

Суддя С. Смола