Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2020 р. м. Рівне Справа № 918/187/20

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" (33027, м. Рівне, вул. Київська, 64А )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

про стягнення завданих збитків у розмірі 41 903,13 грн.

В засіданні приймали участь:

від позивача : не з`явився;

від відповідача : не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі по тексту Позивач ПрАТ ""Страхова компанія "ПЗУ Україна", Страховик) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" (далі по тексту Відповідач, ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс") в якій просить стягнути з останнього 41 903 грн. 13 коп. завданих збитків, 2 102 грн. 00 коп. сплаченого судового збору, а також просить залучити, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору водія навантажувачем телескопічним ОСОБА_1 .

Даний позов Позивач обгрунтовує тим, що 12.10.2018 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ131118. Предметом даного Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «МАН», державний номерний знак « НОМЕР_1 ».

12.08.2019 року в м. Рівне на вул. Київська, 64, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "МАН", державний номерний знак " НОМЕР_1 ", та навантажувачем телескопічним марки "Cattepilar НОМЕР_2 " державний номерний знак " НОМЕР_3 " під керуванням ОСОБА_1 .

На підставі вищезазначеного страхового акту, ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" здійснила виплату Товариству з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" страхового відшкодування в розмірі 41 903 грн. 13 коп.

Відповідно до постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 13.09.2019 року по справі №569/16172/19, ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Таким чином, Позивач вважає, що в розумінні ст. ст. 993, 1172, 1187 ЦК України у Відповідача виникло зобов`язання перед Позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого Позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач надав суду відзив на позов в якому проти вимог Позивача заперечив пославшись при цьому на наступне. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України в ТЗОВ «Камаз-Транс- Сервіс», як Страхувальника, відсутнє право вимоги до ТЗОВ «Камаз-Транс-Сервіс», як до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування» перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за заподіяні збитки, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, для переходу права вимоги до страховика, необхідна наявність такого права вимоги у страхувальника до винної особи. Оскільки обидва ТЗ належать одній особі (страхувальнику, відповідачу), страхувальник (відповідач) не може мати право вимоги сам до себе. Отже вважає, що право регресу відсутнє. Відповідно до пункту 9.2.15 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ131118 по якому ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» здійснила ТЗОВ «Камаз-Транс-Сервіс» виплату Відповідач не передавав Позивачу право вимоги до особи, відповідальної за збитки, заподіяні внаслідок страхового випадку, у розмірі фактично виплаченої суми страхового відшкодування за Договором. Також згідно даного пункту, такою особою не може виступати водій Відповідача. Отже Відповідач зазначає, що в цьому випадку і по договору право вимоги відсутнє.

На підставі вищезазначеного Відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 відзиву на позов суду не надав.

До розгляду справи по суті представник Позивача подав клопотання в якому просить суд замінити первісного Відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" на належного - фізичну особу ОСОБА_1 та, відповідно, закрити провадження по справі № 916/3327/19 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Вказане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 48 Господарського кодексу України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відтак з огляду на зазначену норму саме позивач зобов`язаний обгрунтувати, що за позовом повинна відповідати інша особа, а не та, до якої подано позов.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 169 ГПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні, зокрема, містити підстави заяви (клопотання, заперечення).

В даному ж випадку представник Позивача жодним чином не обгрунтував за яких підстав за даним позовом повинен відповідати ОСОБА_1 , а обмежився лише самим клопотанням про таку заміну.

Посилання представника Позивача на те, що заміна відповідача є беззаперечним правом позивача є безпідставним, так як за нормами статті 48 ГПК України заміна відповідача здійснюється не тільки за заявою позивача, а у разі якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ст.48 ГПК України при заміні первісного відповідача належним відповідачем провадження у справі не підлягає закриттю, як то просить у своєму клопотанні представник Позивача.

Зазначеним клопотанням представник Позивача фактично намагається перекласти на суд обов`язок доведення того, що за даним позовом має відповідати інша особа ніж та, що зазначена у позові не доводячи самостійно вказаного.

Розгляд судового засідання по суті неодноразово відкладався. У судове засідання 05 травня 2020 року представники учасників справи не з`явилися. Представник Позивача - Гусєв П.В. про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином про що свідчить поштове повідомлення №33 0. Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином про що свідчить поштове повідомлення №33 7.

До господарського суду повернулися ухвала суду від 14 квітня 2020 року про призначення до розгляду справи на 05.05.2020, яка направлялась на адресу третьої особи ОСОБА_1 , вказану в позовній заяві, з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того пунктом сьомим статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином суд вважає, що третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відзиву третьої особи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За нормами частини 3 цієї ж статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

Відтак суд зазначає, що неявка учасників справи, які є належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

12.10.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», як Страховиком та Товариства з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс", як Страхувальником було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ131118 (далі по тексту Договір). Предметом даного Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «МАН», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

12.08.2019 р. в м. Рівне на вул. Київська, 64, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «МАН», державний номерний знак « НОМЕР_1 » та

навантажувачем телескопічним марки "Cattepilar НОМЕР_2 " державний номерний знак « НОМЕР_3 » під керуванням ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 13.09.2019 року по справі № 569/16172/19 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

12.08.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс", як власник пошкодженого транспортного засобу (ТЗ), звернулося до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», як Страховика, з заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надало всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою особою документів Страховиком було складено страховий акт.

На підставі вище зазначеного страхового акту ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» здійснила виплату Товариству з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" страхового відшкодування в розмірі 41 903 (сорок одна тисяча дев`ятсот три) грн. 13 коп., що підтверджується платіжним дорученням №34962 від 09.09.2019 року.

З огляду на вишевказане, посилаючись на статті 993,1172, 1187 Цивільного кодексу України, Позивач вважає, що у Відповідача виникло зобов`язання перед Позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого Позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього, а відтак просить стягнути їх з Відповідача у розмірі 41 903 (сорок одна тисяча дев`ятсот три) грн. 13 коп..

За результатами розгляду справи та дослідження наявних в ній документів (доказів) суд доходить висновку, що вимоги Позивача не грунтуються на законі і є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є:

1) верховенство права;

2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов`язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За нормами статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відтак, з огляду на предмет позову, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" зобов`язане довести, що саме відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" є собою відповідальною за завдані збитки, і що у останнього виникло зобов`язання перед Позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого Позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Однак Позивач належними та допустимими доказами вказаного не довів, що підтверджується наступним.

Так відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, для переходу права вимоги до страховика, необхідна наявність такого права вимоги у страхувальника до винної особи.

Оскільки обидва транспортні засоби, які отримали пошкодження у ДТП, належать одній особі (страхувальнику, відповідачу), страхувальник (відповідач) не може мати право вимоги сам до себе. Отже за відсутності у страхувальника права вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток таке право, відповідно, не може перейти до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Крім того Позивач, посилаючись на те, що Відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду так як остання завдана його працівником ОСОБА_1 , не довів того, що останній являвся працівником відповідача на момент скоєння ДТП і що він в той час виконував свої трудові (службові) обов`язки.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене, та те, що Позивач не довів належними та допустимими доказами того, що саме відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю госпрозрахункова фірма "Камаз-Транс-Сервіс" є собою відповідальною за завдані збитки, і що у останнього виникло зобов`язання перед Позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого Позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "ПЗУ Україна" в задоволенні позову.

2. Судові витрати у справі покласти на Позивача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі пункту 4 розділу Х Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя В.В. Марач