РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.04.2020Справа № 910/18872/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позовну заяву

1. ОСОБА_1 , м. Харків,

2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"», м. Харків

до

1. Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерного центру «Енергомаш», м. Київ,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен», м. Київ

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_2 , м. Харків,

2. Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьової Ангеліни Володимирівни, м. Харків,

3. ОСОБА_3 , м. Харків,

4. Повного товариства «Ломбард "Надія" Письменна Н.Є. і Компанія», м. Харків

про визнання договору недійсним,

Представники:

від позивача-1: Руденко А.С .;

від позивача-2: Руденко А.С.;

від відповідача-1: не з`явились;

від відповідача-2: не з`явились;

від третьої особи-1: не з`явились;

від третьої особи-2: не з`явились;

від третьої особи-3: Мирний Є.М.;

від третьої особи-4: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 /позивач-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"» (далі - ТзОВ «БМУ "Енергомаш"»/позивач-2) звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерного центру «Енергомаш» (далі - ТзОВ ІЦ «Енергомаш»/відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен» (далі - ТзОВ «Тімсен»/відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-8», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладеного 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю Інженерним центром «Енергомаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен», посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий №2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач-1 є єдиним учасником відповідача-1, а позивач-2 був учасником відповідача-1 на момент укладення оспорюваного договору. На думку позивачів, спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено за відсутності відповідного рішення учасника товариства, у зв`язку з чим вартість корпоративних прав суттєво зменшилась, що призвело до порушення прав позивачів. Крім того, спірний договір не спрямований на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.01.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 17.02.2020.

03.02.2020 через відділ діловодства суду від третьої особи-1 надійшло клопотання про закриття провадження у справі, заява про застосування позовної давності, а також письмові пояснення по справі.

Так, третя особа-1 зазначає, що позивачі зловживають правом на подання позову, оскільки станом на день звернення до суду з цим позовом позивач-2 вже не є учасником відповідача-1, а позивач-1 не була учасником відповідача-1 станом на час укладення спірного договору. Крім того, позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження не здійснення відповідачем-2 оплати за оспорюваним договором. Одночасно третя особа-1 вказує на те, що позивачами до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення невірно застосовані норми чинного законодавства.

07.02.2020 через відділ діловодства суду від третьої особи-3 надійшли письмові пояснення по справі, в яких ОСОБА_3 зазначає, що договір не є фіктивним, оскільки має конкретно визначену правову мету укладення, а правовим наслідком його укладання є передання від відповідача-1 до відповідача-2 нежитлового приміщення 3-го поверху № 14, загальною площею 52,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ «А-8», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також, третя особа -3 вказує на те, що права позивачів-1 та -2 не порушені при укладенні спірного договору.

12.02.2020 через відділ діловодства суду від третьої особи-3 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху, оскільки позивачами не в повному обсязі сплачено судовий збір за подання позовної заяви до суду.

14.02.2020 та 17.02.2020 через відділ діловодства суду надійшли відповіді позивачів-1 та -2 на письмові пояснення третіх осіб-1 та -3.

17.02.2020 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшла заява про визнання позову в повному обсязі, а також надано відповідь на письмові пояснення третьої особи-1.

Крім того, відповідачем-1 подано клопотання про проведення судового засідання 17.02.2020 за відсутності його представника.

У підготовчому засіданні 17.02.2020 суд залишив без задоволення заяву третьої особи-3 про залишення позову без руху.

Суд відклав підготовче засідання на 19.03.2020 у порядку ст. 183 ГПК України.

16.03.2020 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшла відповідь на письмові пояснення третьої особи-3, а також заява про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті.

18.03.2020 на електронну пошту Господарського суду міста Києва від третьої особи-3 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 19.03.2020.

19.03.2020 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.04.2020.

31.03.2020 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшла заява про проведення судового засідання 23.04.2020 за відсутності представника ТзОВ ІЦ «Енергомаш».

23.04.2020 через відділ діловодства суду від третьої особи-1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

23.04.2020 у судове засідання з`явився представник позивачів-1 та -2, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, проте 31.03.2020 через відділ діловодства суду подав заяву про проведення судового засідання за відсутності представника ТзОВ ІЦ «Енергомаш».

Представник відповідача-2 втретє у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.

Представник третьої особи-3 у судове засідання з`явився та просив відмовити у задоволенні позову. Представники третіх осіб -1, -2 та -4 у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариству з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш» на праві власності належало нежитлове приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-8», розташоване за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, 14, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 8343606.

06.01.2015 між ТзОВ Інженерний центр «Енергомаш» (продавець) та ТзОВ «Тімсен» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим №2, відповідно до якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-8» (нежитлове приміщення), що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, 16 , на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов`язується сплатити оговорену грошову суму.

Пунктом 2.1 договору визначено, що продаж нежитлового приміщення, визначеного п. 1.1 розділу 1 цього договору, вчиняється за ціною 347 735,41 грн., у тому числі ПДВ 20%, які покупець зобов`язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015.

Згідно п. 4.1 договору передача вказаного приміщення продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення, що підписується уповноваженими на це представниками сторін упродовж 3 днів після підписання цього договору.

Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з боку ТзОВ Інженерний центр «Енергомаш» підписаний ОСОБА_6 , який був директором відповідача-1 у період з 05.11.2013 по 19.06.2016.

Водночас, на час підписання договору єдиним учасником відповідача-1 було ТзОВ «БМУ "Енергомаш"», директором якого також був ОСОБА_6 .

Крім того, станом на 06.01.2015 єдиним учасником позивача-2 було ТзОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект"» у статутному капіталі якого частка ОСОБА_6 складала 50%, а єдиним учасником відповідача-2 - ОСОБА_7 , який був директором ТОВ «НВП "Енергомаш-Проект"».

З 20.07.2016 виконуючим обов`язки директора ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» на невизначений термін, а також одноособовим учасником ТзОВ «ІЦ "Енергомаш"», є ОСОБА_1 .

Отже, позивачі звернулися до суду з цим позовом, мотивуючи тим, що при укладенні оспорюваного договору було порушено право ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» на участь в управлінні відповідача-1, внаслідок чого зменшилась вартість корпоративних прав, що свідчить про фактичне завдання збитків позивачам. Також позивачі зазначають, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як на підставу недійсності договору позивачі вказують на те, що він є фіктивним, тобто не спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, і таким, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Судом встановлено, що станом на час укладення оспорюваного договору ТзОВ ІЦ «Енергомаш» було власником нежитлового приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м в нежитловій будівлі літ. «А-8», розташоване за адресою: м. Харків , вул. Чернишевська, 14, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі оспорюваного договору вказане майно було відчужене на користь ТзОВ «Тімсен», про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивачі стверджують, що на момент укладення спірного договору ТзОВ ІЦ «Енергомаш» перебувало у скрутному фінансовому становищі, оскільки у 2014 році останнім отримано позов від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів в сумі 42 450 362,92 грн. та 7 729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно. При цьому, відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов`язаних юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного договору єдиним учасником ТзОВ ІЦ «Енергомаш» було ТзОВ «БМУ "Енергомаш"», єдиним учасником якого, в свою чергу, було ТзОВ «НВП "Енергомаш-Проект"».

Як вбачається із витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 06.01.2015 керівником відповідача-1, який підписав оспорюваний договір, був ОСОБА_6 , який одночасно був керівником ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» та учасником ТОВ «НВП "Енергомаш-Проект"» з часткою в статутному капіталі у розмірі 50%.

При цьому, керівником ТзОВ «НВП "Енергомаш-Проект"» (учасником якого був директор відповідача-1) станом на момент укладення спірного договору був ОСОБА_7 , який в свою чергу був єдиним учасником відповідача-2.

З матеріалів справи вбачається, що згодом ОСОБА_6 став 100% власником ТзОВ «Тімсен».

Також з матеріалів справи вбачається, що 11.01.2016 Господарським судом Харківської області прийнято рішення у справі № 922/254/15, яким позов банку до ТзОВ ІЦ «Енергомаш», заставодавців і іпотекодавців задоволено повністю, стягнуто солідарно 4 185 927,38 грн та 7 433 746,77 дол. США заборгованості. Судовий акт набрав законної сили.

Суд відзначає, що відповідач-1 в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача-2 за оспорюваним договором нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору про стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на таке нерухоме майно.

При цьому, відчуження такого нерухомого майна відбулося на користь пов`язаної юридичної особи - ТзОВ «Тімсен», єдиним учасником якого виступав ОСОБА_7 , який також одночасно був керівником ТзОВ "НВП "Енергомаш-Проект"», учасником якого в свою чергу був керівник відповідача-1.

Отже, з наведеного вбачається, що фігурування зазначених вище осіб у складі органів управління та керівництва наведених вище юридичних осіб є свідченням пов`язаності сторін договору купівлі-продажу.

Крім того, судом встановлено, що у колишнього директора ТзОВ ІЦ «Енергомаш» були відсутні повноваження, делеговані від ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» на укладення договорів купівлі-продажу об`єктів, що належали відповідачу-1. Загальні збори ТзОВ ІЦ "Енергомаш" не проводились, жодні рішення, в тому числі й про відчуження нерухомого майна, не приймались.

З матеріалів справи також вбачається, що 23.02.2016 між відповідачем-2 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлове приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м в літ. «А-8», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 28.11.2016 р. підтверджується, що на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.02.2016 та відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_2 , керівником ТзОВ «Тімсен» був ОСОБА_6 , який і підписав оскаржуваний у даній справі договір.

Отже, за загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, обов`язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця. Таким чином, договір купівлі-продажу є оплатним та встановлює взаємні обов`язки сторін.

При цьому, наслідки невиконання договірних зобов`язань встановлені статтями 611, 651, 692 ЦК України.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення ТзОВ «Тімсен» оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь ТзОВ ІЦ «Енергомаш», крім того протягом 2015-2017 років ТзОВ ІЦ «Енергомаш» не вчиняло жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, про що зазначають позивачі та не заперечується сторонами у справі. Вказане у сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов`язань по такому договору, а також про їх намір приховати справжню мету учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази оплати третьою особою-1 на користь відповідача-2 за об`єкт, який був придбаний згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2016.

Отже, наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і відповідача-1 як продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача-2, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності відповідача-1.

Суд відзначає, що аналогічних висновків дійшов Господарський суд міста Києва у рішенні від 27.06.2017 у справі № 910/4088/17, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 27.02.2018, а також у рішенні від 04.09.2017 у справі № 910/9291/17, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 02.05.2018.

Водночас, судом при вирішенні цього спору прийнято до уваги постанову Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №910/17529/17 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.01.2015, за позовом ТзОВ ІЦ «Енергомаш», який є стороною цього правочину та за твердженням якого, останній було вчинено з ТзОВ «Тімсен» з метою уникнення звернення стягнення на майно. Так, у вищевказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що даний позов не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.

Цей висновок також підтверджується позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.

Отже, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

З огляду на те, що укладений між відповідачами-1 та -2 договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, відповідно наявне порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Щодо заяви третьої особи-1 про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 3 статті 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується тільки на підставі заяви, зробленої стороною у справі.

Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності.

Зокрема, ч. 5 ст. 50 ГПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені у ст. 46 ГПК України та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис ст. 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності з нормами ГПК України, суд дійшов висновку, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, в той час як треті особи без самостійних вимог на предмет спору правом подачі вище вказаної заяви не наділені (п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", постанова ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15, постанова ВСУ від 18.03.2015 № 6-25цс15).

Отже, з наведеного вбачається, що нормами чинного законодавства не передбачено право третьої особи на звернення до суду із заявою про застосування строку позовної давності у порядку ст. 267 ЦК України.

Крім того, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так у справіv. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Отже, враховуючи, що на час укладення оспорюваного договору ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» було учасником ТзОВ ІЦ «Енергомаш», а станом на теперішній час ОСОБА_9 є єдиним учасником відповідача-1, при цьому Верховний Суд у постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 та постанові від 10.01.2019 у справі №910/17529/17 зазначив, що звернення ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» з позовом про визнання недійсним договору є зловживання правом, оскільки товариство є стороною в оспорюваному договорі, є очевидним, що єдиним способом захистити порушені права позивачів є їх звернення до суду з цим позовом.

Крім того, суд відзначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та ТзОВ «БМУ "Енергомаш"» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-8», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладеного 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю Інженерним центром «Енергомаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен», відповідно позов підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 74, 76, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"» задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-8», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладеного 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю Інженерним центром Енергомаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен», посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий №2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш» (02002, місто Київ, вулиця Луначарського, будинок 4, ідентифікаційний код 24288388) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн 25 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен» (02002, місто Київ, вулиця Луначарського, будинок 4, ідентифікаційний код 30965566) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн 25 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш» (02002, місто Київ, вулиця Луначарського, будинок 4, ідентифікаційний код 24288388) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"» (61034, місто Харків, вулиця Полтавський шлях, 188-А, ідентифікаційний код 31645519) судовий збір у розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн 25 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен» (02002, місто Київ, вулиця Луначарського, будинок 4, ідентифікаційний код 30965566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"» (61034, місто Харків, вулиця Полтавський шлях, будинок 188-А, ідентифікаційний код 31645519) судовий збір у розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн 25 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України та пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 28.04.2020.

Суддя В.В. Бондарчук