ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2439/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року, м. Одеса, суддя Желєзна С.П., повний текст рішення складено 02.12.2019 року

у справі № 916/2439/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса

про стягнення 212 675 грн. 68 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м.Запоріжжя звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя заборгованість за договором поставки від 01.01.202018 року в розмірі 212 675 грн. 68 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 209 745 грн. та пені у розмірі 2 930 грн. 68 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свої зобов`язань за Договором поставки від 01.01.2018 року № 01012018 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі №916/2439/19 (суддя Желєзна С.П.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя суму основного боргу у розмірі 209 745 грн., пеню у розмірі 2 930 грн. 68 коп., судовий збір 3 190 грн. 14 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами по справі доведено невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті товару за Договором поставки від 01.01.2018 року № 01012018 в узгоджені сторонами строки оплати, в зв`язку з чим у позивача виникло права нарахувати пеню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що в супереч вимог укладеного між сторонами договору поставки, при постачанні товару позивач не надав відповідачу оригінали видаткових накладних, рахунків-фактур та належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, які є обов`язковими документами для здійснення відповідачем оплат згідно умов Договору поставки, також відсутні будь-які докази щодо направлення позивачем відповідачу зазначених документів відповідно до узгоджених сторонами умов Договору поставки, в зв`язку з чим, скаржник вважає, що він звільнений від відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за Договором поставки.

Також скаржник зазначає, що у видаткових накладних, якими позивач підтверджує факт поставки товару, відсутні дата договору, що унеможливлює існування факту поставки в рамках саме договірних відносин, посада уповноваженої особи зі сторони отримувача також відсутня, а отже видаткові накладні не є підставою для визнання господарської операції. Повноваження щодо нібито отримання товару за Договором зі сторони відповідача від імені юридичної особи не підтверджені жодним документом, що вимагається відповідно до норм чинного законодавства. Таким чином, взагалі відсутні докази, що постачання товару здійснювалось в межах Договору поставки від 01.01.2018 року № 01012018, оскільки позивач до теперішнього часу не надав відповідачу належним чином оформлені документи, відповідно до умов п. 3.10., 3.11. Договору поставки. Тобто позивачем не доведено та й не може бути доведений факт несвоєчасного виконання відповідачем умов оплати товару за Договором поставки від 01.01.2018 року № 01012018, насамперед, у зв`язку з невиконанням погоджених умов Договору поставки зі свого боку.

З огляду на зазначене, скаржник також вважає, що нарахування та вимоги щодо стягнення штрафних санкцій та відсотків за порушення зобов`язань у вигляді 3% річних за несвоєчасну оплату товару за Договором поставки від 01.01.2018 року № 01012018 є також безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19, справу призначено до судового розгляду.

В зв`язку з введенням з 12 березня на усій території України карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 зі змінами та доповненнями, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 повідомлено учасників справи №916/2439/19, що судове засідання, призначене на 23.03.2020 року з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року не відбудеться; роз`яснено учасникам справи що, про дату і час судового засідання з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19 учасників справи буде повідомлено додатково; запропоновано учасникам справи подати клопотання про розгляд справи за відсутності представників учасників справи № 916/2439/19, за наявними у ній матеріалами, в зв`язку зі встановленням на усій території України карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України короновірусу «COVID-19»; а також вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19 у розумний строк на період встановлення в Україні карантину та/або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби «COVID-19».

06.04.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м. Запоріжжя надійшло клопотання про розгляд справи № 916/2439/19 за відсутності позивача та його представника, в зв`язку з чим ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 року вищезазначене клопотання задоволено, призначено розгляд справи № 916/2439/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року на 27.04.2020 року, а також запропоновано скаржнику або подати клопотання про розгляд справи за відсутності його представника за наявними матеріалами справи №916/2439/19, або письмові обґрунтовані заперечення на таке клопотання позивача в строк до 29.04.2020 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала про призначення справи до розгляду була належним чином направлена всім учасникам справи до впровадження карантинних заходів в державі, в подальшому ухвали про перенесення розгляду справи з пропозицією надання клопотань та призначення справи до розгляду після отримання клопотань також направлені ним належним чином, але, як на виконання ухвали суду від 30.01.2020 року (тобто, до впровадження у державі карантину та внесення змін до процесуального законодавства 02.04.2020 року в зв`язку з цим), так і на виконання ухвал суду від 19.03.2020 року та 07.04.2020 року, від скаржника будь-яких клопотань не надходило.

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судове засідання, яке відкладалось в зв`язку з неявкою представника скаржника, та переносилось в зв`язку з встановленням на території України карантину, представники учасників справи не з`явились.

Разом з тим, як вже було зазначено раніше, від позивача у справі надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, яке судовою колегією було задоволено. Від представника скаржника будь-яких клопотань чи заперечень з цього питання не надходило, при цьому, скаржник про причини неявки в перше судове засідання у справі, яке було з цих підстав відкладено, не повідомив, копії ухвал Південно-західного апеляційного господарського суду про призначення справи до розгляду, відкладення розгляду справи та інші не отримував без поважних причин, копії ухвал направлялись скаржнику за його юридичною адресою, яка до того ж була вказана самим скаржником в апеляційній скарзі, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями, з роздруківок з сайту Укрпошти вбачається, що направлені судом ухвали протягом тривалого часу зберігаються у точці видачі та повертаються до Південно-західного апеляційного господарського суду не врученими за закінченням терміну зберігання поштової кореспонденції.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 3 та 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання учасником справи кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатами, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою учасників справи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

При цьому, матеріали справи не містять ані будь-якої іншої, окрім офіційної юридичної адреси позивача, ані робочих контактних телефонів, що унеможливлює інформування скаржника про дату та час розгляду справи шляхом передачі телефонограми.

З огляду на зазначене, з метою належного повідомлення учасників справи, 07.04.2020 року на офіційному веб-сайті суду на веб-порталі «Судова влада» додатково було розміщено інформацію щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання у справі № 916/2439/19.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень», у відповідності до ст. 2, 4 якого Миколаївська міська рада, проявивши належну обачність, оскільки є апелянтом по даній справі, могла дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, про рух справи, ініціатором перегляду якої в апеляційному порядку вона є. Окрім того згідно з п. 5 ч. 4 ст. 9, ч. 1, 2 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" та п. 2.6.15. Інструкції з діловодства в господарських судах України процесуальні документи (а саме: ухвали суду про призначення, відкладення розгляду даної справи ті інші) надсилались на адресу скаржника згідно інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а отже позивач неодноразово повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, але не скористався належним чином своїми процесуальними правами та не отримував вищезазначених процесуальних документів за своєю юридичною адресою, що свідчить про недобросовісне відношення останнього до своїх процесуальних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

З урахуванням викладеного, оскільки клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його представника судовою колегією було задоволено, скаржник не надав суду будь-яких заперечень з цього приводу, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, дії скаржника свідчать про його небажання отримувати поштову кореспонденцію, направлену судом належним чином за його зареєстрованою юридичною адресою, строк розгляду справи закінчився, справа перебувала в провадженні досить тривалий час, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарг в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, що звернулися до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника скаржника, який не скористався своїми процесуальними правами та зловживає своїми процесуальними обов`язками. При цьому, враховуючи що скаржник не виконував вимоги суду, викладені в ухвалі ще до впровадження карантину в державі, судова колегія вважає, що у нього відсутні поважні причини такого невиконання. Одночасно з цим, така поведінка скаржника може бути розцінена як намагання затягнути розгляд справи, що в свою чергу, порушує законні процесуальні права іншої сторони на вирішення його позову судом у розумний строк.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

01.01.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м.Запоріжжя (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса (Покупець) було укладено Договір поставки № 01012018, відповідно до п. 1.1 якого Постачальник поставляє та передає у власність Покупцю, а Покупець приймає та оплачує на умовах даного договору борошно житнє (товар).

Відповідно до п. 2.2., 2.3. Договору розрахунки за цим договором за товар здійснюються у національній валюті у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 7 банківських днів з моменту поставки відповідної партії товару.

Згідно з п. 3.3, 3.10 Договору передача та прийом кожної партії товару здійснюється на підставі поданого Покупцем замовлення та оформляється підписанням обома сторонами відповідної видаткової накладної. При прийманні-передачі товару Постачальник зобов`язаний передати Покупцю оригінали наступних документів: видаткову накладну, специфікацію, товарно-транспортну накладну, рахунок-фактуру, документи, що підтверджують якість товару.

При відсутності під час прийманні-передачі Товару або неналежному оформленні документів, вказаних в п. 3,10. цього Договору, Покупець має право за своїм вибором відмовитися від прийому Товару або вимагати від Постачальника передати йому по факсимільному зв`язку копії зазначених документів з обов`язковим наданням належним чином оформлених документів протягом п`яти календарних днів віддати поставки.

В разі ненадання зазначених документів протягом вказаного в цьому пункті строку, Постачальник не пізніше, ніж до 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за звітним, надсилає за свій рахунок рекомендованим листом з повідомленням про вручення та/або особисто передає в бухгалтерію Покупця за адресою: 65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 14, оригінали не наданих своєчасно первинних документів, підтверджуючих здійснення операцій щодо постачання продукції, що є предметом цього Договору, за звітний (попередній) місяць, в протилежному випадку, Покупець припиняє виконання грошових зобов`язань, передбачених Договором, до моменту отримання таких документів. При цьому Покупець звільняється від відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (п. 3.11. Договору).

Пунктом 5.2. Договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Постачальником зобов`язань, що передбачені пунктами 3.2., 3.10., 4.5.цього Договору, він сплачує на користь Покупця неустойку в розмірі 0,5% від вартості партії Товару за кожний день прострочення.

Положеннями п. 5.4 Договору визначено, що за прострочення здійснення розрахунку за товар Покупець зобов`язаний виплатити на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості несплаченого товару за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 8.1 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2018 року включно, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань сторонами. Якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір про припинення дії цього договору, то він вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на таких самих умовах.

На виконання Договору поставки від 01.01.2018 року № 01012018, укладеного між сторонами по справі, Товариством з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м.Запоріжжя було поставлено відповідачу товар на загальну суму 27 705 262 грн., що підтверджується наступними видатковими та товарно-транспортними накладними :

- від 04.01.2018 року № 4 на суму 146 160,00 грн.; від 06.01.2018 року № 6 на суму 150000,00 грн.; від 10.01.2018 року № 10 на суму 144 720,00 грн.; від 12.01.2018 року № 12 на суму 146 520,00 грн.; від 16.01.2018 року № 15 на суму 146 280,00 грн.; від 17.01.2018 року №17 на суму 147 960,00 грн.; від 24.01.2018 року № 23 на суму 146 400,00 грн.; від 26.01.2018 року № 26 на суму 137 160,00 грн.; від 29.01.2018 року № 28 на суму 145 680,00 грн.; від 02.02.2018 року № 41 на суму 134 760,00 грн.; від 05.02.2018 року № 45 на суму 143 040,00 грн.; від 08.02.2018 року № 49 на суму 133 680,00 грн.; від 08.02.2018 року № 50 на суму 136 440,00 грн.; від 03.03.2018 року № 112 на суму 149 280,00 грн.; від 06.03.2018 року № 125 на суму 136440,00 грн.; від 07.03.2018 року № 120 на суму 133 560,00 грн.; від 12.03.2018 року № 134 на суму 143040,00 грн.; від 16.03.2018 року № 149 на суму 141 840,00 грн.; від 23.03.2018 року № 167 на суму 136 800,00 грн.; від 26.03.2018 року № 171 на суму 138 960,00 грн.; від 30.03.2018 року №181 на суму 129 720,00 грн.; від 30.03.2018 року №192 на суму 138 000,00 грн.; від 04.04.2018 року № 188 на суму 138 360,00 грн.; від 06.04.2018 року № 194 на суму 144 000,00 грн.; від 09.04.2018 року № 197 на суму 130 920,00 грн.; від 12.04.2018 року № 205 на суму 126 000,00 грн.; від 15.04.2018 року № 209 на суму 142440,00 грн.; від 20.04.2018 року № 220 на суму 133 440,00 грн.; від 20.04.2018 року № 223 на суму 114 600,00 грн.; від 25.04.2018 року № 239на суму 135 240,00 грн.; від 27.04.2018 року № 252 на суму 135 480,00 грн.; від 04.05.2018 року №269 на суму 135 000,00 грн.; від 08.05.2018 року № 274 на суму 134 160,00 грн.; від 10.05.2018 року № 280 на суму 132 720,00 грн.; від 11.05.2018 року № 281 на суму 131 400,00 грн.; від 17.05.2019 року №298 на суму 132 000,00 грн.; від 18.05.2018 року № 301 на суму 142 200,00 грн.; від 21.05.2018 року № 306 на суму 139 320,00 грн.; від 24.05.2018 року № 319 на суму 134 520,00 грн.; від 25.05.2018 року № 321 на суму 149 040,00 грн.; від 30.05.2019 року №333 на суму 135 120,00 грн.; від 01.06.2018 року № 341 на суму 140 400,00 грн.; від 05.06.2018 року № 356 на суму 139 440,00 грн.; від 07.06.2018 року № 365 на суму 141 960,00 грн.; від 11.06.2018 року № 384 на суму 146 280,00 грн.; від 11.06.2018 року №387 на суму 136 320,00 грн.; від 12.06.2018 року № 391 на суму 144 720,00 грн.; від 14.06.2018 року № 408 на суму 141 960,00 грн.; від 21.06.2018 року № 433 на суму 136 800,00 грн.; від 22.06.2018 року № 440 на суму 139 920,00 грн.; від 25.06.2018 року №446 на суму 148 560,00 грн.; від 27.06.2018 року № 450 на суму 130 920,00 грн.; від 27.06.2018 року № 451 на суму 6 210,00 грн.; від 02.07.2018 року № 460 на суму 137 160,00 грн.; від 03.07.2018 року № 462 на суму 136 800,00 грн.; від 09.07.2018 року № 474 на суму 6 210,00 грн.; від 09.07.2018 року № 475 на суму 141 120,00 грн.; від 11.07.2018 року № 486 на суму 133 440,00 грн.; від 13.11.2018 року № 490 на суму 132 360,00 грн.; від 16.11.2018 року № 492 на суму 142 800,00 грн.; від 18.07.2018 року № 496 на суму 133 320,00 грн.; від 20.07.2018 року № 500 на суму 137 880,00 грн.; від 24.07.2018 року № 507 на суму 134 280,00 грн.; від 25.07.2018 року № 515 на суму 143 880,00 грн.; від 30.07.2018 року № 524 на суму 146 280,00 грн.; від 31.07.2018 року № 528 на суму 139 680,00 грн.; від 02.08.2018 року № 533 на суму 148 920,00 грн.; від 07.08.2018 року № 542 на суму 147600,00 грн.; від 09.08.2018 року № 456 на суму 141 600,00 грн.; від 10.08.2018 року № 552 на суму 141 360,00 грн.; від 14.08.2018 року № 558 на суму 140 400,00 грн.; від 20.08.2018 року №574 на суму 135 840,00 грн.; від 22.08.2018 року № 583 на суму 137 640,00 грн.; від 23.08.2018 року № 594 на суму 145 800,00 грн.; від 27.08.2018 року № 605 на суму 148 680,00 грн.; від 29.08.2018 року № 615 на суму 143 640,00 грн.; від 30.08.2018 року № 620 на суму 138 000,00 грн.; від 04.09.2018 року № 652 на суму 132 960,00 грн.; від 05.09.2018 року № 662 на суму 139320,00 грн.; від 10.09.2018 року № 684 на суму 138 600,00 грн.; від 12.09.2018 року № 699 на суму 140 640,00 грн.; від 14.09.2018 року № 706 на суму 136 320,00 грн.; від 18.09.2018 року №717 на суму 136 200,00 грн.; від 21.09.2018 року № 719 на суму 134 880,00 грн.; від 25.09.2018 року № 723 на суму 142 434,00 грн.; від 27.09.2018 року № 728 на суму 148 338,00 грн.; від 28.09.2018 року № 730 на суму 145 263,00 грн.; від 05.10.2018 року №742 на суму 151 167,00 грн.; від 05.10.2018 року № 745 на суму 151 413,00 грн.; від 08.10.2018 року № 748 на суму 152274,00 грн.; від 10.10.2018 року № 756 на суму 136 530,00 грн.; від 12.10.2018 року № 760 на суму 134 931,00 грн.; від 18.10.2018 року № 772 на суму 139 113,00 грн.; від 19.10.2018 року №774 на суму 135 669,00 грн.; від 25.10.2018 року №784 на суму 138 744,00 грн.; від 27.10.2018 року № 793 на суму 132 225,00 грн.; від 29.10.2018 року № 794 на суму 125 214,00 грн.; від 02.11.2018 року № 807 на суму 140 097,00 грн.; від 04.11.2018 року № 809 на суму 132 963,00 грн.; від 07.11.2018 року № 817 на суму 154 100,00 грн.; від 09.11.2018 року № 822 на суму 146730,00 грн.; від 14.11.2018 року №827 на суму 154 368,00 грн.; від 17.11.2018 року № 838 на суму 148 338,00 грн.; від 19.11.2018 року № 840 на суму 151 420,00 грн.; від 23.11.2019 року №847 на суму 148 874,00 грн.; від 24.11.2018 року № 848 на суму 151 554,00 грн.; від 29.11.2018 року № 858 на суму 149 678,00 грн.; від 30.11.2018 року № 860 на суму 115 776,00 грн.; від 02.12.2018 року № 864 на суму 153 430,00 грн.; від 06.12.2018 року № 876 на суму 144 586,00 грн.; від 06.12.2018 року № 877 на суму 10 251,00 грн.; від 06.12.2018 року № 878 на суму 160532,00 грн.; від 11.12.2018 року № 888 на суму 154 636,00 грн.; від 13.12.2018 року № 891 на суму 153 430,00 грн.; від 19.12.2018 року № 898 на суму 148 472,00 грн.; від 19.12.2018 року № 899 на суму 1 206,00 грн.; від 21.12.2018 року № 906 на суму 152 626,00 грн.; від 23.12.2018 року №909 на суму 154 234,00 грн.; від 25.12.2018 року № 912 на суму 161 470,00 грн.; від 27.12.2018 року № 920 на суму 150 482,00 грн.; від 30.12.2018 року № 924 на суму 148874,00 грн.; від 02.01.2019 року № 1 на суму 153 564,00 грн.; від 11.01.2019 року № 6 на суму 154100,00 грн., від 11.01.2019 року № 7 на суму 155 306,00 грн.; від 17.01.2019 року №12 на суму 154 636,00 грн.; від 18.01.2019 року № 13 на суму 154 100,00 грн., від 25.01.2019 року №25 на суму 170 448,00 грн.; від 27.01.2019 року № 28 на суму 125 290,00 грн.; від 30.01.2019 року № 39 на суму 150 348,00 грн.; від 02.02.2019 року № 50 на суму 149 142,00 грн.; від 03.02.2019 року № 54 на суму 149 008,00 грн.; від 07.02.2019 року № 62 на суму 150 750,00 грн.; від 08.02.2019 року № 65 на суму 146 864,00 грн.; від 11.02.2019 року № 74 на суму 172 694,00 грн.; від 14.02.2019 року № 84 на суму 176 486,00 грн.; від 19.02.2019 року № 86 на суму 175854,00 грн.; від 20.02.2019 року № 88 на суму 171 746,00 грн.; від 22.02.2019 року № 96 на суму 178 540,00 грн.; від 01.03.2019 року № 111 на суму 171 746,00 грн.; від 01.03.2019 року №113 на суму 173 168,00 грн.; від 06.03.2019 року №121 на суму 188 494,00 грн.; від 07.03.2019 року № 124 на суму 178 698,00 грн.; від 13.03.2019 року № 128 на суму 167 954,00 грн.; від 18.03.2019 року № 139 на суму 183 624,00 грн., від 21.03.2019 року № 145 на суму 182 112,00 грн.; від 28.03.2019 року № 152 на суму 171 528,00 грн.; від 28.03.2019 року № 159 на суму 188664,00 грн.; від 01.04.2019 року № 169 на суму 218 394,00 грн.; від 03.04.2019 року № 176 на суму 221 760,00 грн.; від 08.04.2019 року № 184 на суму 220 968,00 грн.; від 16.04.2019 року №201 на суму 247 018,00 грн.; від 18.04.2019 року № 211 на суму 250 408,00 грн.; від 22.04.2019 року № 214 на суму 255154,00 грн.; від 25.04.2019 року № 224 на суму 259 448,00 грн.; від 04.05.2019 року № 239 на суму 279 930,00 грн.; від 06.05.2019 року № 242 на суму 289 476,00 грн.; від 15.05.2019 року № 270 на суму 329 700,00 грн.; від 20.05.2019 року № 282 на суму 391300,00 грн.; від 23.05.2019 року № 293 на суму 388 150,00 грн.; від 29.05.2019 року № 305 на суму 387 450,00 грн.; від 03.06.2019 року № 310 на суму 389 550,00 грн.; від 06.06.2019 року №313 на суму 386 750,00 грн.; від 11.06.2019 року № 316 на суму 394 450,00 грн.; від 13.06.2019 року № 324 на суму 390 250,00 грн.; від 19.06.2019 року № 329 на суму 390 250,00 грн.; від 25.06.2019 року № 333 на суму 391 650,00 грн.; від 26.06.2019 року № 336 на суму 395850,00 грн.; від 01.07.2019 року № 338 на суму 390 950,00 грн.

З наданого позивачем до позовної заяви розрахунку вбачається, що відповідач отриманий за Договором поставки від 01.01.2018 року № 01012018 товар розрахувався частково, а саме на суму 27 495 517 грн. з 27 705 262 грн.

Факт отримання товару та його часткової оплати відповідачем у справі не заперечується.

При цьому доказів сплати залишку заборгованості на суму 209 745 грн. матеріали справи не містять, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За нормами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Так, судом першої інстанції було встановлено та сторонами по справі не заперечується, що на виконання умов укладеного між сторонами Договору поставки від 01.01.2018 року № 01012018, Товариством з обмеженою відповідальністю Доброкрай, м.Запоріжжя було поставлено відповідачу товар на загальну суму 27 705 262 грн., що підтверджується відповідними видатковими та товарно-транспортними накладними, при цьому отриманий товар Товариство з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м.Одеса оплатило частково на загальну суму 27 495 517,00 грн., тобто залишок заборгованості складає 209 745 грн., доказів оплати якого матеріали справи не містять.

Щодо посилань скаржника на те, що в супереч вимог укладеного між сторонами договору поставки, при постачанні товару позивач не надав відповідачу оригінали видаткових накладних, рахунків-фактур та належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, які є обов`язковими документами для здійснення відповідачем оплат згідно умов Договору поставки, також відсутні будь-які докази щодо направлення позивачем відповідачу зазначених документів відповідно до узгоджених сторонами умов Договору поставки, в зв`язку з чим, скаржник вважає, що він звільнений від відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за Договором поставки, та на те, що у видаткових накладних, якими позивач підтверджує факт поставки товару, відсутні дата договору, що унеможливлює існування факту поставки в рамках саме договірних відносин, посада уповноваженої особи зі сторони отримувача також відсутня, а отже видаткові накладні не є підставою для визнання господарської операції, що на думку скаржника свідчить про те, що позивачем не доведено факт того, що постачання товару здійснювалось в межах Договору поставки від 01.01.2018 року № 01012018, оскільки позивач до теперішнього часу не надав відповідачу належним чином оформлені документи, відповідно до умов п. 3.10., 3.11. Договору поставки, судова колегія зазначає таке.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Тобто, відповідачем по даній справі повинно було бути доведено суду належними засобами доказування свої заперечення проти позовних вимог.

Так, по-перше, наявні у матеріалах справи видаткові накладні містять як посилання на договір поставки від 01.01.2018 року № 01012018, так і підписи осіб, які приймали товар та печатки та штампи відповідача.

По-друге, про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення першим умов договору, у тому числі відсутність заперечень щодо отримання товару за вказаними накладними.

При цьому, відповідачем отриманий за вказаними накладним и товар було оплачено 27 495 517 грн., що ним не заперечується, тобто фактично здійснивши оплату майже всієї вартості отриманого товару, з урахуванням об`ємів та вартості поставленого товару, відповідач своїми конклюдентними діями фактично підтвердив факт відповідних поставок, що в силу вищезазначених приписів чинного законодавства України свідчить про його обов`язок оплатити отриманий товар в повному обсязі.

Що стосується твердження скаржника щодо невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором в частині ненадання відповідачу, визначеної п. 3.10., 3.11. документації, судова колегія зазначає, що неотримання такої документації з огляду на оплату майже всієї вартості отриманого товару, скаржником належними доказами не підтверджено, крім того, п. 5.2. укладеного між сторонами Договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання Постачальником зобов`язань, що передбачені пунктами 3.2., 3.10., 4.5. цього Договору, він сплачує на користь Покупця неустойку в розмірі 0,5 % від вартості партії Товару за кожний день прострочення, тобто відповідач не був позбавлений права звернутись до позивача із відповідними вимогами та претензіями, доказів чого матеріали справи не містять.

Отже, оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 209 745 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, строк оплати за вказаними вимогами настав, а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу правомірно задоволені судом.

Щодо заявленої до стягнення суми пені, судова колегія зазначає наступне.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями п. 5.4 Договору визначено, що за прострочення здійснення розрахунку за товар Покупець зобов`язаний виплатити на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості несплаченого товару за кожний день прострочення платежу.

Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач цілком правомірно нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за прострочку виконання ним свого договірного грошового зобов`язання.

Так, із наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення пені вбачається, що незважаючи на визначений п. 2.3. Договору обов`язок Покупця оплатити кожну партію товару у протягом 7 банківських днів, позивач скористався своїм диспозитивним правом та нарахував пеню на загальну суму заборгованості у розмірі 209 745 грн. за самостійно визначений ним період з 30.07.2019 року по 13.08.2019 року (незважаючи на те, що останнім днем оплати за останню партію товару було 10.07.2019 року).

Судовою колегією було перевірено розрахунок позивача та встановлено, що розрахунок є вірним.

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, при цьому доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Разом з тим, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що судом першої інстанції були допущені технічні помилки при написанні тексту рішення, які можуть бути виправлені шляхом винесення ухвали суду.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м. Одеса не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону після здійсненого апеляційного перегляду справи в межах заявлених доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Південний хліб, м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі №916/2439/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2019 року у справі № 916/2439/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 27.04.2020 року.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2020 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
А.І. Ярош