ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року, м. Херсон, справа № 923/137/20

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ-М»

до ОСОБА_1 ,

про стягнення 155 756,70 грн,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

11.02.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ-М» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 155 756,70 грн, з яких: 75 000 грн основної заборгованості з орендної плати, 2 763 грн пені, 841,40 грн інфляційних, 377,25 грн річних, 75 000 грн штрафу, 725,05 грн річних та 1 050 грн інфляційних за несплату штрафу. Поряд з цим, Позивач просить компенсувати йому судові витрати, а саме 7 000 грн на правничу допомогу та 2 340 грн судового збору, за рахунок Відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що:

- 01.01.2019 між ним та Відповідачем був укладений договір оренди нежилого приміщення на ринку «ХБК», площею 150 кв. м, під заклад громадського харчування, за умовами якого Відповідач на умовах оренди отримав вказане майно у користування на період з 01.01.2019 по 31.12.2019 та зобов`язався своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату,

- не дивлячись на умови договору Відповідач власних обов`язків зі сплати орендної плати за період з липня по листопада 2019 року не виконав, у зв`язку з чим заборгував 75 000 грн орендної плати,

- у зв`язку з невиконанням Відповідачем грошових зобов`язань Позивачем нараховані вказані суми пеня, річних, інфляційних та штрафу.

Процесуальні дії та судові рішення

Ухвалою суду від 10.03.2020 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою сторонам установлені строки для надання відзиву на позов та відповіді на відзив. Проте, Відповідачем відзив на позов не наданий, а тому розгляд справи здійснений за доказами, наданими Позивачем.

У даному контексті суд зазначає, що Відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі 12.03.2020, що слідує з поштової квитанції № 470.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення, суд зазначає, що Позивачем дотримані вимоги частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, а тому письмові докази, подані разом із позовною заявою, прийняті судом до розгляду.

Суд також констатує, що сторонами на стадії розгляду справи не заявлено жодних процесуальних клопотань.

Установлені судом обставини спору

У відповідності до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01.01.2019 ОСОБА_1 була зареєстрована у якості суб`єкта господарської діяльності з 08.11.2017, проте з 16.11.2019 вона припинила діяльністю у якості суб`єкта господарювання.

Водночас, у період здійснення господарської діяльності 01.01.2019 між нею, як орендарем, та Позивачем, що виступав у якості орендодавця, був укладений договір оренди нежитлового приміщення.

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного спору, є наступні:

- «Орендодавець надає, Орендар приймає в оренду нежиле приміщення за адресою: м. Херсон, площа Дубинди, ринок «ХБК», загальна площа 150 кв. м для використання під заклад громадського харчування» (пункт 1.1.),

- «Строк оренди встановлюється з 01.01.2019 по 31.12.2019» (пункт 1.2.),

- «За користування приміщенням Орендар сплачує щомісяця погоджену ціну у сумі, яка визначена у додатку № 2» (пункт 4.1.),

- «Платня щомісяця не пізніше 5 числа поточного місяця» (пункт 4.2.),

- «При несвоєчаснім внесенні орендної плати … Орендар сплачує штраф в сумі, яка дорівнює місячній ціні оренди за кожне порушення окремо та пеню в розмірі 0,5 % за кожен день несплати від загальної суми угоди» (пункт 4.3.).

Відповідно до додатку № 2 до договору сторонами обумовлено розмір орендної плати, який складає 15 000 грн.

На виконання умов договору між вказаними особами 01.01.2019 складений Акт приймання-передачі нежилого приміщення, за змістом якого Відповідачу передане обумовлене майно в оренду.

Проте, за обліковими даними Позивача Відповідачем зобов`язання зі сплати орендної плати здійснені не у повному обсязі, а саме не сплачено за період з липня по листопада 2019 року 75 000 грн.

Через наявність заборгованості з орендної плати Позивачем нараховані до сплати Відповідачу:

- 2 763 грн пені за період 3 05.07.2019 по 05.11.2019 від суми заборгованості зі сплати орендної плати,

- 841,40 грн інфляційних за період з 01.09.2019 по 31.10.2019 від суми заборгованості зі сплати орендної плати,

- 377,25 грн річних за період з 05.07.2019 по 05.11.2019 від суми заборгованості зі сплати орендної плати, від суми заборгованості зі сплати орендної плати,

- 75 000 грн штрафу від суми заборгованості зі сплати орендної плати,

- 725,05 грн річних за період з 05.07.2019 по 05.11.2019 від суми заборгованості зі сплати нарахованої суми штрафу у розмірі 75 000 грн,

- 1 050 грн інфляційних за період з 01.09.2019 по 31.10.2019 від суми заборгованості зі сплати нарахованої суми штрафу у розмірі 75 000 грн.

Оцінка суду установлених обставин та норм діючого законодавства

Щодо правової природи договору та договірних відносин

Установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобов`язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на його підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір оренди майна.

Так, за статтею 283 ГК України: «За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності» (частина 1); «У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ)» (частина 2); «Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання;нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання» (частина 3).

Поряд з цим у відповідності до статті 286 того ж Кодексу орендар сплачує орендодавцеві незалежно від наслідків своєї господарської діяльності орендну плату, яка є фіксованим платежем та встановлюється сторонами у грошовій формі.

Зі змісту приписів статті 1, частини другої статті 9, частини другої статті 759, частини третьої статті 760 ЦК України та частини другої статті 4, частини шостої статті 283 ГК України випливає, що Цивільним кодексом України встановлені загальні положення про найм (оренду), а особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання і пов`язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені Господарським кодексом України. Отже, якщо останній не містить таких особливостей, то застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Так, за приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Зі змісту наведених правових норм слідує висновок, що Відповідач, як орендар майна, зобов`язаний сплатити Позивачу, як орендодавцеві, орендну плату у встановлений строк, а безпосередньо між сторонами такого правочину виникають правовідносини оренди (найму).

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1); кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони (частина 2); не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7).

Частиною 1 статті 530 ЦК України регламентовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, Відповідач, не сплативши орендну плату у розмірі 15 000 грн на місяць за період з липня по листопад 2019 року допустив порушення статті 193 ГК України та умов укладеного договору.

При цьому суд зазначає, що припинення господарської діяльності Відповідачем не впливає на підвідомчість даного спору господарському суду, оскільки правовідносини, які наявні між сторонами, виникли у період здійснення господарської діяльності.

Аналогічний висновок здійснений Верховним Судом у справі № 910/8729/18 (постанова від 13.02.2019).

Щодо відповідальності за невиконання зобов`язання

Вирішуючи правомірність нарахованої та заявленої до стягнення пені у сумі 2 763 грн та штрафу у сумі 75 000 грн, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобов`язань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме «штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання» (частина 2), а «пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання» (частина 3).

Разом з тим, у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов`язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

У даному випадку умовами договору сторонами обумовлена можливість нарахування штрафу у сумі, яка дорівнює місячній ціні оренди за кожне порушення окремо, а тому нарахування 75 000 грн штрафу є правомірним.

Натомість нарахування пені у сумі 2 763 грн є неправомірним, оскільки вона сторонами визначена не від суми невиконаного зобов`язання, а від суми договору, що не відповідає вказаним положенням частини 3 статті 549 ЦК України, за якими пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Щодо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення 841,40 грн інфляційних та 377,25 грн річних, суд зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України: «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

За правовою природою сплата інфляційних та річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Зокрема, Позивачем 841,40 грн інфляційних та 377,25 грн річних нараховано за кожним з місячних платежів, виходячи від суми несплаченого платежу, що відповідає вказаним правовим положенням, а тому їх нарахування є правомірним.

Щодо нарахованих річних та інфляційних на суму штрафу

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення 725,05 грн річних за період з 05.07.2019 по 05.11.2019 та 1 050 грн інфляційних за період з 01.09.2019 по 31.10.2019 від суми заборгованості зі сплати нарахованої суми штрафу у розмірі 75 000 грн суд зазначає, що у відповідності до вказаної вище статті 625 ЦК України відповідальність у вигляді сплати інфляціних та річних встановлена лише відносно грошових зобов`язань, які витікають з договору, а не забезпечувальних зобов`язань, серед яких є сплата штрафу.

У даному випадку встановлений договором штраф не є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК України, а тому її застосування для нарахування інфляційних та річних до суми штрафу є неправомірним.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, обставин справи та вказаних правових положень, суд вважає, що Відповідач допустив порушення умов договору оренди в частині сплати орендної плати за липень-листопад 2019 року, у зв`язку з чим повинен сплатити 75 000 грн заборгованості з орендної плати, 75 000 грн штрафу, 841,40 грн інфляційних та 377,25 грн річних, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Натомість позовні вимоги в частині стягнення 2 763 пені, 725,05 грн річних та 1 050 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 836 від 25.11.2019 у сумі 2 336,35 грн, які згідно з приписами статті 129 ГПК України підлягають стягненню з Відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 2 268,36 грн (що обрахована виходячи із 97,09 % задоволених вимог).

При цьому суд зазначає, що Позивачем надлишково сплачено судовий збір у сумі 3,60 грн, який у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір підлягає поверненню за його заявою.

Вирішуючи заяву Позивача про компенсацію судових витрат на правничу допомогу у сумі 7 000 грн суд зазначає наступне.

Як слідує із договору про надання правової допомоги від 22.11.2019, укладеного між адвокатом Бобровською Інною Вікторівною та Позивачем, Адвокат зобов`язався надати Позивачу правову допомогу щодо примусового стягнення заборгованості з Відповідача.

За змістом пункту 1 додатку до договору від 22.11.2019 вартість послуг складає 7 000 грн.

Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу Адвокатом здійснено наступні види робіт:

- вивчення документів та надання усної консультації, вартістю 500 грн,

- проведення та складання розрахунку штрафу, пені, річних та індексу інфляції, вартістю 500 грн,

- складання претензії про стягнення коштів, вартістю 1 000 грн,

- підготовка документів, які мають додаватися до позовної заяви, визначення суми судового збору, виготовлення копій документів, вартістю 500 грн,

- складання позовної заяви та подання її до суду, вартістю 2 000 грн,

- представництво та захист інтересів клієнта в суді, вартістю 2 500 грн.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 22/11/19 від 22.11.2019 Адвокат отримала від Позивача за договором про надання правової допомоги 7 000 грн.

З викладеного опису робіт слідує, що Адвокат виконав певну їх частину, яка не стосується звернення до суду з позовом, а саме складання претензії (вартістю 1 000 грн), оскільки за діючим процесуальним законом подача претензії для звернення до суду з позовом не є обов`язковою, а тому такі роботи не пов`язані із судовим розглядом справи.

Поряд з цим, Адвокатом включено до розрахунку представництво та захист інтересів Позивача в суді (вартістю 2 500 грн), проте провадження у справі здійснюється за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, без проведення судового засідання, а тому суд приходить до висновку про недоведеність Позивачем здійснених витрат на судове представництво його інтересів Адвокатом безпосередньо при розгляді справи в суді.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що Позивачем доведено факт здійснених витрат на правничу допомогу у сумі 3 500 грн.

Зокрема, у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 123 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, віднесені до судових витрат, а за змістом пункту 3 частини 4 статті 129 того ж Кодексу судові втрати покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За таких обставин витрати Позивача на правничу допомогу у сумі 3 398,15 грн (що складає 97,09 % від загальної суми витрат) підлягають покладенню на Відповідача, а 3 601,85 грн витрат покладаються на Позивача.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України ,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; номер платника податків НОМЕР_1 ;) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ-М» (73000, м. Херсон, Бериславське шосе, буд. 26; ідентифікаційний код 14135560) - 75 000 грн основної заборгованості з орендної плати, 841,40 грн інфляційних, 377,25 грн річних, 75 000 грн штрафу, 2 268,36 грн компенсації по сплаті судового збору та 3 398,15 грн витрат на правничу допомогу.

3. В іншій частині позову у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.К. Закурін