ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.04.2020 Справа № 905/2447/19

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Демідової П.В., при секретарі судового засідання Бутовій Є.В., в судовому засіданні, розглянувши матеріали справи №905/2447/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс Компані», м. Маріуполь Донецької області,

до Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області,

про визнання недійним та скасування рішення Маріупольської міської ради та визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки,-

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс Компані», звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Маріупольської міської ради про визнання недійним та скасування рішення Маріупольської міської ради та визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невмотивовану відмову відповідача у продовженні строку дії договору оренди земельної ділянки, що призвело до звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 28 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

28 січня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву за вих. № 599/2020 від 22.01.2020р., за змістом якого останній проти обставин, викладених у позовній заяві, заперечує в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідач вважає, що позивачем порушено строк звернення до відповідача з повідомленням про укладення договору оренди землі на новий строк у порядку ч. 2, 3 статті 33 Закону України «Про оренду землі». Крім того, позивачем не додано до повідомлення проекту додаткової угоди про укладення договору. Також відповідачем зазначено про безпідставність обґрунтування позовних вимог ч. 6 статті 33 Закону, адже позивачем не дотримано вимог ч. 1-5 цієї статті, а тому в умовах відсутності узгодження між сторонами істотних умов договору оренди та прийняття відповідачем рішення про відмову у подовженні строку дії спірного договору вимоги позивача у порядку ч. 6 статті 33 є безпідставними. Обґрунтовуючи відмову у продовженні строку дії спірного договору відповідач за текстом рішення посилається на «План зонування території міста Маріуполя», затверджений рішенням відповідача від 18.06.2013 року, а також Комплексну схему розміщення тимчасових споруд та їх архітектурного типу для проведення підприємницької діяльності на території Центрального району міста Маріуполя від 28.06.2016 року. Виходячи з зазначеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

17 лютого 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив від 14.02.2020р., відповідно до якої позивач наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з того, що у ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» відсутні будь-які імперативні вимоги щодо направлення орендодавцю повідомлення про намір скористатися правом на поновлення земельної ділянки та долучення до нього проекту додаткової угоди. Натомість, позивач вважає, що ним дотримано вимоги ч. 6 статті 33 Закону, адже за її змістом договір оренди пролонгується за умови користування орендарем земельною ділянкою протягом місяця з дня закінчення строку дії договору оренди та відсутності заперечень від орендодавця стосовно такого користування протягом одного місяця. Таким чином, позивач робить висновок про відсутність вимоги про повідомлення орендодавця щодо продовження строку дії договору. Стосовно обґрунтування рішення відповідача про відмову у продовженні строку дії договору позивачем зазначено, що «План зонування території міста Маріуполя» був прийнятий відповідачем до моменту укладення спірного договору. На думку позивача, в умовах існування плану зонування до моменту укладення договору відмова відповідача у продовженні строку дії договору з посиланням на план зонування є безпідставною та такою, що суперечить чинному законодавству та приписам статті 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції з прав людини. Щодо Схеми розміщення тимчасових споруд позивачем зазначено, що ця Схема не підлягає застосуванню, адже об`єкт, розміщений на території спірної земельної ділянки, є нерухомим майном, а не тимчасовою спорудою.

Крім того, у даних обставинах продовження строку оренди земельної ділянки є необхідним, адже розташоване на її території нерухоме майно належить позивачу на праві власності, а тому відповідач в будь-якому випадку не зможе надати земельну ділянку в оренду іншому орендарю.

16 березня 2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання 16 березня 2020 року за відсутності представника позивача.

Ухвалою суду від 16 березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання на 9 квітня 2020 року.

3 квітня 2020 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі.

Представники сторін з`явилися у судове засідання не з`явились, про дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представниками були надані суду клопотання про розгляд справи без участі сторін.

Оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та сторонами не надано доказів в підтвердження поважності причин неявки їх повноважних представників в судове засідання, справа розглядається відповідно до ст.202 ГПК України без явки сторін за наявними в ній матеріалами.

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, суд,-

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2014 року відповідач, рішенням № 6/40-4634 «Про перехід права користування (оренди) земельних ділянок в Іллічіському, Жовтневому районах міста до товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал - Сервіс Компані», передав в оренду позивачу земельну ділянку площею 0, 0021 га, кадастровий номер :01:0069:1037.

17 вересня 2014 року, на підставі зазначеного рішення, між Маріупольською міською радою (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Термінал -Сервіс Компані» (далі - Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Казанцева, 20-б у Жовтневому районі міста Маріуполь (кадастровий номер :01:0069:1037.).

Договір укладено на п`ять років, а саме з 10.07.2014 року до 10.07.2019 року. (п. 3.1. Договору)

Згідно з п. 3.2. Договору, що кореспондується з п. 9.2.9 Договору, Орендар, після закінчення строку дії Договору, має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за два місяця до закінчення строку дії Договору оренди повідомити письмово Орендодавця про намір поновлення терміну дії Договору. В іншому випадку Договір поновленню не підлягає.

Розділом 11 Договору врегульовано питання зміни та припинення Договору.

Зокрема, п. 11.5. Договору встановлено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку за ініціативою Орендодавця допускається лише у випадку, коли орендована земельна ділянка необхідна для таких суспільних потреб:

- забезпечення національної безпеки і охорони (п. 11.5.1. Договору);

- будівництво, капітальний ремонт, реконструкція та обслуговування лінійних об`єктів та об`єктів транспортної і електричної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, нафто-, газо- та водопроводів, ліній електропередачі, зв`язку, аеропортів, нафтових і газових терміналів, електростанцій) та об`єктів необхідних для їх експлуатації (п. 11.5.2. Договору)

- розміщення іноземних дипломатичних представництв та консульських установ, представництв міжнародних організацій в Україні згідно з міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (п. 11.5.3. Договору);

- розміщення та обслуговування об`єктів, пов`язаних з видобуванням корисних копалин (п. 11.5.4. Договору);

- будівництво захисних гідротехнічних споруд (п. 11.5.5. Договору);

- будівництво та обслуговування нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, необхідних для їх експлуатації, споруд для підземного зберігання нафти, газу та інших речовин і матеріалів, захоронення шкідливих речовин і виробів виробництва (п. 11.5.6. Договору);

- створення міських парків, будівництво дошкільних навчальних закладів, майданчиків відпочинку, стадіонів і кладовищ (п. 11.5.7. Договору);

- розташування об`єктів природно-заповідного фонду (п. 11.5.8. Договору);

- інших потреб передбачених законодавством України (п. 11.5.9. Договору).

Договір складено та підписано сторонами без зауважень.

Згідно зі Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно вбачається, що позивач є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Казанцева, буд. 20б.

11 червня 2019 року Орендарем відповідачеві було подано заяву про подовження терміну оренди спірної земельної ділянки в порядку п. 3.2. Договору.

Рішенням № 7/44-4371 від 05 вересня 2019р. відповідач відреагував на звернення позивача та відмовив у поновлені договору оренди земельної ділянки. Рішення обґрунтовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до відповідача із заявою про подовження терміну оренди земельної ділянки. Крім того, згідно зауваження ГУ містобудування і архітектури Маріупольської міської ради та відповідно до плану зонування території міста не передбачено розміщення нерухомого майна та тимчасових споруд за визначено Орендарем адресою.

23 жовтня 2019 року Орендар звернувся до Орендодавця з листом для підтвердження юридичного факту продовження строку дії Договору на тих самих умовах та направив два примірники додаткової угоди до Договору. За текстом листа Орендар обґрунтовує звернення ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», та зазначає, що Орендар продовжує користуватися спірною земельною ділянкою після закінчення строку оренди за відсутності протягом одного місяця заперечень з боку Орендодавця, що кваліфіковано Орендарем як «мовчазна згода». Крім того, Орендарем належно виконувались та продовжують виконуватися зобов`язання за Договором, зокрема в частині сплати орендної плати.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовано процедуру поновлення договору оренди землі на новий строк, шляхом реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), або шляхом мовчазної згоди орендодавця (частина 6 цієї норми).

Під час розгляду справи відповідач заперечував проти посилання позивача на ч. 6 статті 33 Закону, адже ним не дотримано вимоги ч. 1-5 Закону. Але, виходячи з зазначеного вище, ч. 1-5 та ч. 6 Закону є різними та не взаємопов`язаними підставами продовження строку дії договору оренди. Таким чином, суд дійшов про безпідставність висновків відповідача стосовно неналежного виконання позивачем приписів статті 33 Закону.

Як вбачається з наведеного вище, позивач наполягає на пролонгації строку дії договору оренди шляхом мовчазної згоди на підставі частини 6 статті 33 Закону.

Частиною 6 статті 33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування.

При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що у випадку наявності заперечень з боку Орендодавця такі заперечення мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на обставини, які унеможливлюють поновлення договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням відповідача № 7/44-4371 від 05.09.2019р. було відмовлено у пролонгації строку оренди спірної земельної ділянки. Відмова мотивована прийнятим відповідачем раніше рішенням № 6/28-3210 від 18.06.2013 року, відповідно до якого територія спірної земельної ділянки віднесена до зони ТР-2, на якій дозволяється розміщення тимчасових споруд, які не мають фундаменту, зблоковані з зупинкою громадського пасажирського транспорту, загальною площею не більш 4 м2. Також, як зазначає відповідач, Комплексною схемою розміщення тимчасових споруд та їх архітектурного типу для провадження підприємницької діяльності на території Центрального району міста Маріуполя не передбачено розміщення тимчасових споруд за вказаною адресою. Крім того, позивачем не виконано п. 3.2 Договору оренди в частині направлення повідомлення про намір подовження строку спірного договору у належні строки.

За змістом статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Норма п. 1 ст. 1 Протоколу сформульована комбіновано: перше речення забезпечує власникові «позитивну свободу» - право на мирне володіння майном; друге - «негативну свободу», тобто свободу від втручання в його права стосовно власного майна з боку третіх осіб (насамперед держави). Гарантоване першим реченням п. 1 ст. 1 Першого протоколу «право володіти своїм майном» означає визнання за власником повноти влади на здійснення будь-яких можливих дій, які не заборонені законом і які не порушують права третіх осіб стосовно свого майна. Друге речення п. 1 і п. 2 ст. 1 Першого протоколу визначає види втручання в дане право: позбавлення майна і контроль з боку держави за його використанням, відмінності між якими неодноразово виступали у якості предмету дослідження Європейським Судом з прав людини.

Розв`язуючи спірні відносини у даному випадку, дуже важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів всіх учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку необхідно дослідити критерії контролю держави за використанням майна відповідно до спільних інтересів. Частина 2 ст. 1 Першого протоколу наділяє державу правом забезпечувати виконання таких законів, які їй представляються необхідними для здійснення контролю над використанням власності відповідно до спільних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів або штрафів. Таким чином, необхідно дослідити наступні питання: чи переслідує держава законну мету забезпечення суспільних інтересів і чи є функціонування цього законодавства і здійснюваний за його допомогою контроль пропорційними переслідуваній меті. Вимога встановлення пропорційності покликана врахувати всі фактичні обставини справи для того, щоб реалізувати ідею соціальної справедливості в демократичному суспільстві. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини під час розгляду справи «Джеймс та інші проти Об`єднаного Королівства» від 1986 року.

Як вбачається з обставин справи, підстава, на яку посилається відповідач, юридично виникла з прийняттям Рішення про план зонування міста Маріуполь, тобто 18 червня 2013 року. Поряд із цим, договір оренди земельної ділянки був укладений 10 липня 2014 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що обставина, на яку посилається відповідач, вже існувала на момент підписання ним спірного Договору.

Як правильно зазначає позивач, посилаючись на практику Європейського Суду, наряду з критерієм пропорційності, яким повинна керуватися держава під час прийняття рішень, що стосуються мирного володіння особою своїм майном, невід`ємною частиною права на володіння майном є «правомірне очікування» щодо певного стану речей. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Проаналізувавши обставини справи крізь призму розуміння Європейським Судом права на мирне володіння своїм майном (Справа «Стретч проти Сполученого Королівства»), а також зіставивши це з чинним законодавством України, суд дійшов до наступних висновків.

Обставина, на яку посилається відповідач у якості обґрунтування, фактично не є новою обставиною на момент закінчення терміну оренди спірної земельної ділянки, вона існувала також і на момент укладення спірного договору у 2014 році, проте на момент укладення спірного Договору така обставина не була перепоною для породження орендних відносин.

Таким чином, обставини, які існували у позивача стосовно земельної ділянки, яка стала об`єктом оренди за спірним договором, залишаються незмінними як на час укладання договору оренди, так і на час розгляду справи. Отже, позивач мав виправдані очікування щодо пролонгації строку оренди.

Крім того, відповідачем не надано жодного належного доказу розташування спірної земельної ділянки саме на території, на якій згідно з планом зонування міста не передбачено розташування споруд, зокрема не надано затвердженого Плану зонування міста. Зауваження Головного управління містобудування і архітектури міської ради від 28.07.2019 року № 30.5/27706, на які міститься посилання у рішенні відповідача від 5.09.2019 року № 7/44-3371, не може бути належним доказом, адже такий підрозділ знаходиться у підпорядкуванні відповідача. До того ж, до матеріалів справи не надані ці зауваження.

У відповідності до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач заперечуючи проти позову, посилається на власні рішення від 18.06.2013 року № 6/28-3210 «Про затвердження Плану зонування території м. Маріуполя», План зонування, розроблений державним підприємством «Український державний науково дослідницький інститут проектування міст «Гіпроград» ім. Ю.Н. Білоконя, рішення від 28.06.2016 року № 7/11-768 «Про затвердження комплексної схеми розміщення тимчасових споруд та їх архітектурного типу для провадження підприємницької діяльності на території Центрального району м. Маріуполя», Комплексну схему розміщення тимчасових споруд.

Проте, вказані документи не надані до матеріалів справи. Таким чином, суд зауважує, що Відповідач не переконав суд та не довів належними доказами знаходження спірної земельної ділянки в зоні з обмеженими можливостями використання. У зв`язку з чим, суд зазначає, що у питанні законності прийнятого відповідачем рішення про відмову у пролонгації договору оренди, останній не навів мотивованих підстав для обмеження прав позивача на оренду конкретної земельної ділянки.

Рішення органів державної влади і місцевого самоврядування повинні бути прозорі та зрозумілі, особливо у випадках, що стосуються скасування попереднього рішення, за наслідками чого припиняють права відповідної особи.

В ході розгляду справи позивач продемонстрував добросовісне прагнення досягнути істини через ознайомлення з документами відповідача, які стали підставою для відмови у подовженні договору оренди.

За змістом ст. 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого нормативно-правового характеру набирають чинності з дня офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено інший строк.

Позивач звернувся до засобу масової інформації, в якому, за змістом рішення від 2013 року, повинні були бути офіційно оприлюднені рішення з приводу зонування міста. У відповідь на запит ПрАТ «Газета «Приазовський робочий» повідомило про відсутність публікацій рішень відповідача протягом травня - липня 2013 року. У зв`язку з чим позивач наполягає на тому, що рішення відповідача від 18.06.2013 року не набрало чинності.

Відповідач не спростовує факт відсутності публікації його рішення та набрання ним чинності, а також не надає власних рішень, стосовно зонування міста.

Суд враховує, що на спірній земельній ділянці розташоване нерухоме майно позивача, що належить йому на праві власності, а тому відмова у пролонгації строку договору оренди не відповідає критерію пропорційності, адже у будь-якому разі жодний інший орендар,крім позивача, не зможе користуватися цією земельною ділянкою, в умовах відсутності спору щодо прав власності на об`єкт нерухомості.

За змістом п. 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. по справі «Серявін та інші проти України», будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, якою це право встановлено, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

В ході розгляду справи відповідач не довів порушення суспільних інтересів існуванням орендних відносин між сторонами у тій мірі, яка повинна призвести до застосування втручання держави у права особи на мірне володіння майном в порядку ч. 2 ст. 1 Першого Протоколу.

Суд констатує, що спірне рішення відповідача встановленим критеріям не відповідає, оскільки прийнято з порушенням прав позивача, як добросовісного орендаря та власника нерухомого майна, без належного обґрунтування (зокрема, наявністю суспільного інтересу, який би виправдовував позбавлення позивача права користування земельною ділянкою та як наслідок права користування власним майном).

Суд, керуючись ст.ст. 13, 14 ГПК України, зазначає, що сукупність наданих сторонами доказів, висловлених позицій, призводить до висновку про невмотивовану, незаконну відмову відповідача у подовженні строку договору оренди, яка викладена у рішенні № 7/44-4371 від 05.09.2019р. «Про поновлення строку оренди земельної ділянки по вул. Казанцева, 20б в Центральному районі міста товариству з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс-Компані».

Під час розгляду справи позивач наполягав на тому, що рішення Ради, на які останній посилається як на належне обґрунтування відмови у продовженні строку дії спірного договору, не опубліковані належним чином, а тому відсутні підстави стверджувати про їх легітимність та дійсність. Як вже було зазначено, вище, позивач надав належні докази про відсутність публікацій рішень відповідача, відповідач у свою чергу їх не спростовував. Але, в умовах, коли рішення відповідача за своїм змістом є неналежним чином обґрунтованими, суд не вважає за доцільне окремо досліджувати це питання.

Стосовно повідомлення відповідача позивачем про намір подовження строку дії договору оренди у неналежний строк суд зазначає, що, хоча умовами договору таке повідомлення передбачено, у ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» така вимога відсутня. Крім того, у частині 6 цієї статті відсутні вказівки про право сторін відступити від цих положень в порядку статті 6 Цивільного кодексу України. Таким чином, за умови дотримання позивачем норм законодавства в частині продовження строку дії договору оренди (добросовісне, відкрите користування, сплата орендної плати), суд вважає таку позицію відповідача необґрунтованою.

У зв`язку з викладеним, суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування Рішення Маріупольської міської ради Донецької області № 7/44-4371 від 05.09.2019р.

За змістом ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як свідчать матеріали справи, позивач, після спливу строку договору оренди (10.07.2019 року) добросовісно продовжував користуватися земельною ділянкою, сплачувати орендну плату. Протягом місяця після спливу строку договору (до 10.08.2019 року) відповідач не повідомляв позивача про заперечення у поновлені договору оренди.

Рішення про відмову у поновлені договору оренди відповідач прийняв поза межами місячного строку з моменту спливу строку договору оренди (5 вересня 2019 року), надавши своєю бездіяльність обґрунтовані сподівання позивача на подовження договору оренди в межах законодавчих гарантій, передбачених ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Конструкція ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» зобов`язує орендодавця довести до відома орендаря своє рішення щодо подальшої дії договору у місячний строк у випадках, коли орендатор подовжує користуватися об`єктом оренди. Прийняття власного рішення з порушенням строку на його прийняття, відсутність доказів направлення на адресу позивача листа - повідомлення про заперечення у поновленні договору, не може вважатися належним виконанням ч.6 ст. 33 Закону з боку відповідача.

Довідкою № 28.2-28273-28.1 від 11.10.2019р., наявною в матеріалах справи, позивач підтвердив відсутність заборгованості позивача за орендною платою станом на 11 жовтня 2019 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про належне виконання позивачем положень частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Сукупність висновків щодо незаконності рішення від 5 вересня 2019 року, відсутність заперечень з боку відповідача у поновленні договору у передбачений ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» строк, свідчить про наявність підстав для застосування до спірних відносин ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Поновлення договору оренди землі у судовому порядку, у передбачений статтею 33 Закону спосіб, вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як підстави продовження орендних прав і обов`язків. Належним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання договору оренди землі поновленим за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що власне, і може бути предметом розгляду в суді.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, від 15.01.2019 у справі № 922/1464/18, від 19.03.2019 у справі № 908/2484/17.

Відповідно до ч. 9 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Поновлення договору оренди землі в судовому порядку у передбаченому ст. 33 Закону України «Про оренду землі» спосіб вимагає укладення додаткової угоди між сторонами, як єдиної підстави продовження орендних правовідносин, що безпосередньо випливає зі змісту зазначеної правової норми.

Згідно частини 11 статті 33 Закону України «Про оренду землі» відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Згідно ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо, зокрема, існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Оскільки зміст та умови додаткової угоди відповідають приписам Закону України "Про оренду землі" та Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 17 вересня 2014 року у запропонованій позивачем редакції, крім посилання на те, що додаткова угода набуває чинності після її підписання сторонами, оскільки з прийняттям рішення суду підписання угоди з боку сторін не відбувається.

Стосовно початку перебігу строку оренди, суд зазначає, що позивачем він визначений з 10.07.2019 року по 10.07.2024 року. Проте, початок перебігу строку після поновлення договору не може співпадати с днем , в який є останнім строком оренди. У зв`язку з чим , суд зазначає про строк оренди п`ять років з 11.07.2019 року по 10.07.2024 року.

Враховуючи ту обставину, що спір виник з вини відповідача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір стягуються з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процессуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс Компані» до Маріупольської міської рада про визнання недійним та скасування рішення Маріупольської міської ради та визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області № 7/44-4371 від 05.09.2019р. «Про поновлення строку оренди земельної ділянки по вул. Казанцева, 20б в Центральному районі міста товариству з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс Компані».

Визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, укладеного 17 вересня 2014 року між Маріупольською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс Компані» про надання в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс Компані» земельної ділянки площею 0, 0021 га (кадастровий номер :01:006:1037) по вул. Казанцева, 20б в Центральному районі міста Маріуполь, на тих самих умовах і на той самий строк, в наступній редакції:

«Додаткова угода

до договору оренди земельної ділянки від 17.09.2014р., зареєстрованого Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 23.09.2014 за № 7114436

Ми, що нижче підписалися: Маріупольська міська рада, (), місцезнаходження: м. Маріуполь, пр. Миру, буд. 70, іменована далі «Орендодавець», в особі директора юридичного департаменту Маріупольської міської ради Паська Максима Івановича (ІПН НОМЕР_2 ), який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , діючий на підставі розпорядження Маріупольського міського голови «Про надання повноважень з вчинення правочинів» від 23.01.2017 року № 23, з одного боку,

та

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРМІНАЛ-СЕРВІС КОМПАНІ» (), місцезнаходження юридичної особи: м. Маріуполь, пр. Металургів, буд. 58, прим. 25, Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.01.2019р., іменоване далі «Орендар», з другого боку,

уклали цю Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 17.09.2014 року, зареєстрованого Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області № 7114436 від 23.09.2014р., на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» про нижченаведене:

1. Пункт 3.1. розділу 3. СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ в Договорі оренди земельної ділянки від 17.09.2014, зареєстрований Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області № 7114436 від 23.09.2014р. (далі - Договір), викласти у наступній редакції:

« 3.1. Договір укладено на 5 (п`ять) років (з 11.07.2019 року до 10.07.2024 року)».

2. Усі інші пункти Договору, не змінені цією Додатковою угодою, залишаються без змін.

3. Ця додаткова угода укладена у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у орендодавця, другий - в орендаря.

4. Зміст ст.ст. 12, 93, 124 Земельного кодексу України сторонам договору відомо.

5. Ця додаткова угода набуває чинності відповідно до ст. 3, 4, 5 Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ПІДПИСИ СТОРІН

Орендодавець Орендар

Маріупольська міська рада Товариство з обмеженою відповідальністю

87500, м. Маріуполь, пр. Миру, 70. «ТЕРМІНАЛ-СЕРВІС КОМПАНІ»

Код

87555, м. Маріуполь, пр. Металургів, буд. 58

прим. 25

_____________________________ директор________________Щебланов В.В.»

Підпис М.П. Підпис

Стягнути з Маріупольської міської ради Донецької області (87500, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Мира, будинок 70; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРМІНАЛ-СЕРВІС КОМПАНІ» (87555, Донецька обл., місто Маріуполь, Проспект Металургів, будинок 58, приміщення 25, ) сплаченого судового збору в сумі 3 842,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене в Східний апеляційний господарський суд протягом строку, встановленого 256 ГПК України та п.4 розділу Х «Прикінцевих положень» ГПК України, в порядку передбаченому розділом IV ГПК України з урахуванням приписів перехідних положень.

Суддя П.В. Демідова

У судовому засіданні 09.04.2020р. складено та підписано повний текст рішення.

Інформацію щодо руху справи можна отримати на інформаційному сайті http://www.reyestr.court.gov.ua, веб-порталі "Судова влада України" (dn.arbitr.gov.ua).