ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року Справа № 915/64/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГ ТРАНС ЛОГИСТИК", вул. Степова, 9, офіс 1, с. Мішково-Погорілове, Вітовський район, Миколаївська обл., 57214 ()

адреса для листування: вул. Першотравнева, а/с № 167, м. Миколаїв, 54031

адреса представника: адвокат Горохівська С.І., АДРЕСА_1

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКСПЕЦТРАНС", вул. Шнеєрсона, 2А, кв. 25, м. Миколаїв, 54001 ()

про стягнення коштів в сумі 23 001, 20 грн.

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮГ ТРАНС ЛОГИСТИК" з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКСПЕЦТРАНС" заборгованість за договором купівлі-продажу № 3/2019-30 у розмірі 23 001, 20 грн., у тому числі: суму основного боргу - 10 000, 00 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу - 5 258, 36 грн., 30 % річних з простроченої суми - 4 740, 51 грн. та 19 % річних з простроченої суми - 3 002, 33 грн.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача суму понесених судових витрат: судовий збір - 2 102, 00 грн. та витрати на правничу допомогу - 6 000, 00 грн.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 29.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.

Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами від сторін до суду не надходило.

ІІ. ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ У СПРАВІ.

13.02.2020 року до господарського суду Миколаївської області від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог (вх. № 1951/20), в якій позивач зазначає, що 23.01.2020 року відповідачем погашено суму основного боргу в розмірі 10 000, 00 грн., у зв`язку з чим позивачем складено новий розрахунок суми заборгованості. Керуючись ст. 46 ГПК України, позивач просить суд зменшити позовні вимоги за позовною заявою у справі № 915/64/20 та стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКСПЕЦТРАНС" заборгованість за договором купівлі-продажу № 3/2019-30 у розмірі 12 980, 41 грн., у тому числі: пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу - 5 250, 98 грн., 30 % річних з простроченої суми - 4 732, 28 грн. та 19 % річних з простроченої суми - 2 997, 15 грн.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача суму понесених судових витрат: судовий збір - 2 102, 00 грн. та витрати на правничу допомогу - 5 000, 00 грн.

Докази направлення 13.02.2020 року копії заяви з додатками долучено до заяви.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 46 ГПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Відповідно до ч. 6 ст. 46 ГПК України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 ГПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, заява про зменшення розміру позовних вимог подана позивачем з дотриманням порядку щодо направлення копії заяви з додатками іншому учаснику справи, а також з дотриманням передбачених ст. 46, 252 ГПК України строків подання заяви. Враховуючи вищевикладене, заява прийнята судом до розгляду. Позовні вимоги розглядаються судом з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Інші заяви та клопотання відсутні.

ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.

Позивач зазначає, що предметом спору є вимога про стягнення грошової заборгованості. Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу № 3/2019-30 від 29.03.2019 року, укладеного між сторонами, а саме: зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого позивачем нараховано відповідачу пеню, 30 % річних та 19 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 11, 509, 526, 538, 625, 629 ЦК України, ст. 173, 175, 193 ГК України та умовами договору.

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

Відповідачем подано суду відзив (вх. № 2108/20 від 17.02.2020 року) та заперечення (вх. № 3527/20 від 19.03.2020 року). Відповідач зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими лише частково та визнає заявлений позов частково. Просить суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 4 250, 00 грн., 30 % річних в сумі 4 732, 28 грн. та 19 % річних в сумі 2 997, 15 грн. Відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та розподілити судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем рахунків на оплату відповідно до п. 4.3 договору, відтак неправильно визначено дату, з якої розпочалось прострочення платежу.

Відповідач зазначає, що позивачем під час нарахування пені не взято до уваги ч. 6 ст. 232 ГК України. Відповідачем здійснено контррозрахунок суми пені. Також відповідач просить суд зменшити суму пені, що підлягає стягненню до 1 000, 00 грн.

Посилаючись на практику Верховного Суду України (постанова від 01.07.2014 року по справі № 3-31гс14) та Верховного Суду (постанова від 20.03.2018 року по справі № 904/2868/17) відповідач зазначає, що відповідно до спеціальної норми закону, що має застосовуватись до спірних правовідносин (ч. 3 ст. 692 ЦК України) на користь позивача підлягає стягненню найбільший визначений за договором процент річних за користування чужими грошовими коштами відповідно до п. 6.3 договору як пеня, що автоматично виключає стягнення з відповідача процентів за ст. 625 та 536 ЦК України.

Щодо судових витрат відповідач вказує, що позивачем на адресу відповідача не надано платіжного документа про сплату за правову допомогу у розмірі 5 000, 00 грн. та детального опису робіт (наданих послуг).

Заперечення обґрунтовані приписами ст. 233 ГК України, ст. 536, 549, 625, 692 ЦК України, судовою практикою та умовами договору.

У відповіді на відзив (вх. № 2496/20 від 25.02.2020 року) позивач зазначає наступне:

- відповідно до п. 4.3 договору оплата за товар здійснюється протягом 5 робочих днів з моменту отримання товару;

- сторони обумовили у п. 6.3 договору строки нарахування штрафних санкцій, визначивши, що останні нараховуються за кожен день прострочення;

- можливість одночасного стягнення пені та штрафу передбачено ст. 231 ГК України;

- за своєю правовою природою відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) і сплата процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України) не є тотожними поняттями в розумінні цивільного законодавства;

- позивач не вбачає підстав для зменшення пені.

ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

29.03.2019 року між ТзОВ "НІКСПЕЦТРАНС" (покупець) та ТзОВ "ЮГ ТРАНС ЛОГИСТИК" (продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 3/2019-30 (арк. 12-13).

Відповідно до п. 10.1 Договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками (за наявності) сторін і діє до 31.12.2019 року включно, а в частині розрахунків за отриманий товар до його повного виконання. Якщо за 10 (десять) календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не вимагатиме його припинення, Договір вважається продовжений на один рік на тих же умовах, без обмеження кількості разів пролонгації дії договору.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками сторін.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець по даному договору зобов`язується передати у власність (продати) покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору приймання товару за найменуванням, асортиментом, кількістю та якістю, за домовленістю сторін, здійснюється на складі продавця.

Відповідно до п. 3.2 Договору датою передачі товару вважається дата отримання уповноваженим представником покупця товару, засвідчена підписом цього представника у видатковій накладній продавця.

Відповідно до п. 4.1 Договору загальна суму договору складає сума товару, отриманого покупцем по всім видатковим накладним.

Відповідно до п. 4.3 Договору оплата за товар здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання товару, що обчислюється від дати підписання Покупцем видаткової накладної продавця. Оплата здійснюється на підставі рахунку та/або видаткової накладної. Фактом підтвердження отримання рахунку є факт відправлення його у відсканованому вигляді на електронну адресу замовника, вказану у даному договорі, яка є обов`язковою для зазначення.

Відповідно до п. 5.2.2 Договору покупець зобов`язаний здійснювати розрахунки за товар вчасно на умовах, зазначених у цьому договорі.

Відповідно до п. 5.3.1 Договору продавець має право отримувати оплату за товар вчасно, на умовах та у строки, зазначені в цьому договорі.

Відповідно до п. 6.1 Договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.

Відповідно до п. 11.7 Договору сторони домовились та визнають, що підписи осіб, які підписали будь-який із документів від імені продавця/покупця, що стосується даного договору, та/або засвідчене печаткою (штампом) продавця/покупця, є достатнім доказом того, що дана особа має усі необхідні права та повноваження на підписання відповідного документа.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 45 500, 00 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме:

- видаткова накладна № 3699 від 28.05.2019 року на суму 4 800, 00 грн. (арк. 14);

- видаткова накладна № 3698 від 28.05.2019 року на суму 18 600, 00 грн. (арк. 15);

- видаткова накладна № 3740 від 30.05.2019 року на суму 18 600, 00 грн. (арк. 17);

- видаткова накладна № 4730 від 05.07.2019 року на суму 3 500, 00 грн. (арк. 19).

Всі видаткові накладні підписані та скріплені печатками сторін.

Для проведення оплати позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 45 500, 00 грн., а саме:

- рахунок на оплату № 1129 від 28.05.2019 року на суму 23 400, 00 грн. (арк. 16).

- рахунок на оплату № 1160 від 30.05.2019 року на суму 18 600, 00 грн. (арк. 18).

- рахунок на оплату № 1433 від 05.07.2019 року на суму 3 500, 00 грн. (арк. 20).

Судом встановлено, що відповідачем в повному обсязі проведено оплату за отриманий товар на загальну суму 45 500 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та банківською випискою, які перевірені судом (арк. 21-25, 57).

26.09.2019 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату коштів за отриманий товар № 109, в якій позивач вимагав сплатити кошти на рахунок продавця (арк. 26). До вимоги позивачем долучено копії договору, видаткових накладних, рахунків на оплату та платіжних доручень. Факт направлення вимоги з додатками підтверджується копією опису вкладення та поштовою накладною (арк. 27).

Доказів надання відповідачем відповіді на вказану вимогу суду не надано.

Несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості товару і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

V. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

На підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що умовами п. 4.3 договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання товару, що обчислюється від дати підписання Покупцем видаткової накладної продавця. Крім того, сторони погодили, що підставою для оплати альтернативно є: або рахунок на оплату, або видаткова накладна, або разом рахунок та видаткова накладна. Тобто, в будь-якому випадку, оплата за товар здійснюється протягом 5 робочих днів з моменту отримання товару. Факт отримання товару підтверджується підписаною видатковою накладною (п. 3.2, 4.3 договору). Оплата за товар не поставлена в залежність від дати отримання покупцем рахунку.

Як вказано вище, всі видаткові накладні підписані та скріплені печатками сторін без зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач повинен був здійснити оплату за отриманий товар наступним чином:

- по видатковій накладній № 3699 від 28.05.2019 року на суму 4 800, 00 грн. в період з 29.05.2019 року по 04.06.2019 року (включно);

- по видатковій накладній № 3698 від 28.05.2019 року на суму 18 600, 00 грн. в період з 29.05.2019 року по 04.06.2019 року (включно);

- по видатковій накладній № 3740 від 30.05.2019 року на суму 18 600, 00 грн. в період з 31.05.2019 року по 06.06.2019 року (включно);

- по видатковій накладній № 4730 від 05.07.2019 року на суму 3 500, 00 грн. в період з 06.07.2019 року по 12.07.2019 року (включно).

Відповідно до п. 1.9 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 року № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

1. Щодо вимоги про стягнення 30 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Зазначеним законодавчим положенням передбачено право сторін за домовленістю погодити у договорі інший розмір процентів річних, ніж встановлений цією нормою (постанова Верховного Суду від 15.10.2019 року по справі № 914/235/19).

Відповідно до п. 6.3 Договору за порушення строків оплати, визначених у пункті 4.3 даного договору, покупець сплачує продавцю за кожен день прострочення оплати пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, 30% річних з простроченої суми, а також відшкодовує інфляційні збитки. За несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору, продавець має право стягнути із покупця проценти за користування чужими коштами у розмірі 19 % річних від неоплаченої суми коштів за відвантаження товару. Оплата штрафних санкцій не звільняє покупця від зобов`язань оплати простроченого платежу.

Позивачем нараховано відповідачу 4 732, 28 грн. - 30 % річних з простроченої суми по кожній видатковій накладній (арк. 55).

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку про помилковість нарахування позивачем 30 % річних за видатковими накладними № 3740 та № 4730, оскільки в період нарахувань також включено день фактичної оплати, тобто 23.01.2020 року.

Судом здійснено перерахунок розміру 30 % річних по кожній видатковій накладній окремо, з урахуванням здійснених відповідачем оплат та встановлено, що 30% річних становить 4 724, 13 грн. Детальний розрахунок 30 % річних, здійснений судом, наявний в матеріалах справи (арк. 84-85). Розрахунок розміру 30% здійснено судом за допомогою Бази "Законодавство".

Отже, вимога про стягнення 30 % річних в сумі 4 724, 13 грн. є обґрунтованою та підставною. В решті 30 % річних в сумі 8, 15 грн. слід відмовити.

2. Щодо вимоги про стягнення процентів за користування коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

В свою чергу відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 названого Кодексу. Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст. 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 18.12.2018 року по справі № 908/639/18).

Вказана правова позиція зазначена також в п. 6.1, п. 6.2 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Щодо посилань відповідача у відзиві на постанову ВС від 20.03.2018 року по справі № 904/2868/17, то суд зазначає наступне. В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова ВС від 20.03.2018 року по справі № 904/2868/17. Натомість, міститься ухвала ВС від 20.03.2018 року по справі № 904/2868/17, якою відмовлено у допуску справи до провадження Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, тобто справа по суті не переглядалась.

Відповідно до п. 6.3 Договору за порушення строків оплати, визначених у пункті 4.3 даного договору, покупець сплачує продавцю за кожен день прострочення оплати пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, 30% річних з простроченої суми, а також відшкодовує інфляційні збитки. За несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору, продавець має право стягнути із покупця проценти за користування чужими коштами у розмірі 19 % річних від неоплаченої суми коштів за відвантаження товару. Оплата штрафних санкцій не звільняє покупця від зобов`язань оплати простроченого платежу.

Позивачем нараховано відповідачу 2 997, 15 грн. - 19 % річних за користування чужими коштами по кожній видатковій накладній (арк. 56).

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку про помилковість нарахування позивачем 19 % річних за видатковими накладними № 3740 та № 4730, оскільки в період нарахувань також включено день фактичної оплати, тобто 23.01.2020 року.

Судом здійснено перерахунок розміру 19 % річних за користування чужими коштами по кожній видатковій накладній окремо, з урахуванням здійснених відповідачем оплат та встановлено, що 19 % річних становить 2 991, 95 грн. Детальний розрахунок 19 % річних, здійснений судом, наявний в матеріалах справи (арк. 86-87). Розрахунок розміру 19 % здійснено судом за допомогою Бази "Законодавство".

Отже, вимога про стягнення 19 % річних за користування чужими коштами в сумі 2 991, 95 грн. є обґрунтованою та підставною. В решті 19 % річних за користування чужими коштами в сумі 5, 20 грн. слід відмовити.

3. Щодо вимоги про стягнення пені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 року № 14 щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), зокрема процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (частина п`ята статті 694 названого Кодексу), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов`язань, ані штрафною санкцією (п. 2.7 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14).

Відповідно до п. 6.3 Договору за порушення строків оплати, визначених у пункті 4.3 даного договору, покупець сплачує продавцю за кожен день прострочення оплати пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, 30% річних з простроченої суми, а також відшкодовує інфляційні збитки. За несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору, продавець має право стягнути із покупця проценти за користування чужими коштами у розмірі 19 % річних від неоплаченої суми коштів за відвантаження товару. Оплата штрафних санкцій не звільняє покупця від зобов`язань оплати простроченого платежу.

Позивачем нараховано відповідачу 5 250, 98 грн. - пені (арк. 53-54).

Перевіривши розрахунок розміру пені, судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування пені без урахування положень ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто пеню нараховано поза межами шестимісячного строку.

Судом здійснено перерахунок розміру пені по кожній видатковій накладній окремо, з урахуванням здійснених відповідачем оплат та в межах шестимісячного строку. Судом встановлено, що пеня становить 4 990, 81 грн. Детальний розрахунок пені, здійснений судом, наявний в матеріалах справи (арк. 88-89). Розрахунок пені здійснено судом за допомогою Бази "Законодавство".

Отже, вимога про стягнення пені в розмірі 4 990, 81 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню. В решті пені в розмірі 260, 17 грн. слід відмовити.

4. Щодо заяви відповідача про зменшення розміру пені.

Судом враховано, що у відзиві (вх. № 2108/20 від 17.02.2020 року) відповідач просить суд зменшити розмір пені до 1 000, 00 грн. (арк. 61-65).

Заява мотивована тим, що у позивача взагалі відсутні збитки внаслідок прострочення відповідачем зобов`язань по оплаті придбаного товару, а також відповідачем повністю виконано зобов`язання. Заява обґрунтована приписами ст. 233 ГК України.

Позивач у відповіді на відзив (вх. № 2496/20 від 25.02.2020 року) заперечив проти зменшення пені, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Розглянувши подане клопотання, дослідивши та оцінивши подані у справу докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17 та у постанові від 15.05.2018 року справі 905/2009/17.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер (постанова Верховного Суду від 04.02.2020 року по справі № 918/116/19).

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.11 року з останніми змінами вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, з наявністю яких закон пов`язує можливість зменшення штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

1. Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 2 057, 65 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Судовий збір в розмірі 44, 35 грн. слід покласти на позивача.

2. Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

В позовній заяві позивач також просив суд стягнути 6 000 грн. - витрат на правову допомогу, надавши до позовної заяви, зокрема, попередній розрахунок судових витрат (арк. 38).

Враховуючи, що розгляд даної справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, позивач у заяві про зменшення позовних вимог (вх. № 1951/20 від 13.02.2020 року) просив суд стягнути з відповідача 5 000, 00 грн. - витрат на правничу допомогу, оскільки відпала необхідність присутності представника позивача у судовому засіданні по цій справі.

У відзиві на позовну заяву (вх. № 2108/20 від 17.02.2020 року) відповідач просив суд відмовити у відшкодуванні позивачу витрат на правову допомогу, оскільки на адресу відповідача позивачем не надано платіжного документа та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Розглянувши питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджуються останнім наступними доказами: ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ від 23.01.2020 року (арк. 11); договором про надання правової допомоги у господарській справі № 20/01/2020 від 22.01.2020 року, укладеним між адвокатом Горохівською Світланою Ігорівною та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮГ ТРАНС ЛОГИСТИК" (клієнт) (арк. 33-36); Актом приймання-передачі наданої правової допомоги згідно договору № 20/01/2020 від 23.01.2020 року (арк. 37); виставленим для оплати рахунком № 1 від 23.01.2020 року на суму 5 000, 00 грн. (арк. 58); платіжним дорученням № 1006 від 13.02.2020 року на суму 5 000, 00 грн. (арк. 59).

Відповідно до акту приймання-передачі № 1 наданої правової допомоги від 23.01.2020 року, складеного відповідно до п. 3.1 договору про надання правової допомоги, адвокатом надано клієнту (позивачу) правову допомогу, а саме: ознайомлення з документами, аналіз спірних правовідносин на суму 1000 грн., аналіз судової практики та здійснення розрахунку боргу на суму 2 000 грн. та написання позовної заяви на суму 2 000 грн. Всього 5 000 грн.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова палати КЦС ВС від 03.05.2018 року по справі № 372/1010/16-ц).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, в порядку ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, суд вбачає обґрунтованими та підтвердженими понесені позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮГ ТРАНС ЛОГИСТИК" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн., які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 4 894, 50 грн. Витрати на професійну правничу допомогу в сумі 105, 50 грн. покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКСПЕЦТРАНС", вул. Шнеєрсона, 2А, кв. 25, м. Миколаїв, 54001 () на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГ ТРАНС ЛОГИСТИК", вул. Степова, 9, офіс 1, с. Мішково-Погорілове, Вітовський район, Миколаївська обл., 57214 ():

- 4 724, 13 грн. (чотири тисячі сімсот двадцять чотири грн. 13 коп.) - 30 % річних з простроченої суми;

- 2 991, 95 грн. (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто одна грн. 95 коп.) - 19 % річних за користування чужими коштами з простроченої суми;

- 4 990, 81 грн. (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто грн. 81 коп.) - пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу;

- 2 057, 65 грн. (дві тисячі п`ятдесят сім грн. 65 коп.) - витрат по сплаті судового збору;

- 4 894, 50 грн. (чотири тисячі вісімсот дев`яносто чотири грн. 50 коп.) - витрат на професійну правничу допомогу.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 06.04.2020 року.

Суддя Е.М. Олейняш