ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року Справа № 906/1091/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 січня 2020 року в справі № 906/1091/19 (суддя - Соловей Л.А.)

час та місце ухвалення: 12 листопада 2019 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:40 год; повний текст рішення складено 25 листопада 2019 року

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради

про стягнення 240 483 грн 60 коп..

за участю представників сторін:

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Житомирської області з позовом до Комунального підприємства «ОЗЕРНЕ» Новогуйвинської селищної ради (надалі -Відповідач) про стягнення з Відповідача пені у розмірі 183 689 грн 35 коп., трьох відсотків річних в розмірі 16 776 грн 42 коп. та інфляційних втрат в розмірі 40017 грн 83 коп..

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що Позивач та Відповідач уклали договір купівлі-продажу природного газу №4161/16-ТЕ-10 постачання природного газу від 21 грудня 2015 року, на виконання якого Позивач передав Відповідачеві природний газ на загальну суму 2309070 грн 35 коп, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, однак Відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно, а саме в частині оплати природного газу, отриманого в період з січня 2016 по квітень 2016 року, чим порушив умови господарського договору, зокрема пункт 6.1 договору. За несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати переданого газу Позивач нарахував Відповідачу пеню в розмірі 183 689 грн 35 коп., три відсотки річних в розмірі 16 776 грн 42 коп. та інфляційних втрат в розмірі 40017 грн 83 коп., які просить стягнути з Відповідача у судовому порядку.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Також, даним рішенням стягнуто з Відповідача на користь Позивача 15000 грн витрат на правничу допомогу адвоката.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що з матеріалів справи слідує, що Відповідач провів з Позивачем кінцеві розрахунки за поставлений природний газ у травні 2016 року.

За приписами частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30 листопада 2016 року, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що заборгованість Відповідача на суму 1763315 грн 35 коп., погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тобто до 30 листопада 2016 року.

Стосовно вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені, 3 % річних та інфляційних на суму боргу 545755 грн, то місцевий господарський суд зазначив, що матеріали справи містять ряд протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, підписаних Головним управлінням Державної казначейської служби України у Житомирській області, Департаментом фінансів Житомирської обласної державної адміністрації, Управлінням праці та соціального захисту населення Житомирської районної державної адміністрації, Відповідачем та Позивачем з метою погашення заборгованості за природний газ, поставлений у 2016 році за договором від 21 грудня 2015 року №4161/16-ТЕ-10 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас, розглянувши заяву Відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн, місцевий господарський суд прийшов до наступних висновків про те, що впродовж розгляду справи представником Відповідача подавалися докази, а також відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, заява на ознайомлення з матеріалами справи, на підготовку яких останнім було витрачено достатньо часу.

Суд в оспорюваному рішенні вказав, що ним враховано, що на усіх судових засіданнях адвокат Приведьон В.М. був присутній, що свідчить про те, що останній виконав роботи відображені у детальному описі та розрахунку наданих послуг.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що враховуючи те, що представником Позивача не зазначено жодних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували на завищення або необ`єктивність судових витрат понесених Відповідачем при розгляді справи він прийшов до висновку, що розмір судових витрат у розмірі 15000 грн є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 164-176), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким повністю задоволити позовні вимоги та відмовити в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що списання заборгованості згідно частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідно до статті 1 зазначеного закону. Водночас, дія зазначеного Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідно до статті 2 даного Закону. Окрім того, учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємствами та організації, включені до реєстру.

Водночас, як зазначає апелянт, матеріали справи не містять документів, які б підтверджували включення Відповідача до такого реєстру, дане на переконання Позивача і є підставою для задоволення позовних вимог.

Окрім того, Позивач в своїй апеляційній скарзі з приводу стягнення витрат на правничу допомогу адвоката зазначає, що усі документи від імені Відповідача, котрі подавалися до суду першої інстанції були підписані директором Відповідача, а не його представником. Також, апелянт зазначає, що при визначені розміру витрат на правничу допомогу адвоката Відповідачем не було дотримано принципу розумності та співмірності заявлених до відшкодування витрат з урахуванням складності справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 лютого 2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

24 лютого 2020 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Відповідач вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Також, Відповідач просив здійснювати розгляд апеляційної скарги Позивача без участі його представника. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що законодавство не пов`язує проведення розрахунків із власним волевиявленням боржника, а виключно з моментом надходження уповноваженому банку реєстру нормативів перерахування коштів від НКРЕКП.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 березня 2020 року було призначено розгляд справи №906/1091/19 на 15 квітня 2020 року об 14:00 год..

Представник Позивача та Відповідача в судове засідання від 15 квітня 2020 року не з`явилися.

Водночас, суд констатує, що ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 березня 2020 року, відповідно до списку розсилки поштової кореспонденції по справі №906/1091/19 (а.с. 204), була направлена Позивачу та Відповідачу на їх електронні адреси, надані для надсилання процесуальних документів суду, що підтверджується вкладенням про направлення даного документа та його отримання на електронні адреси Позивача та відповідача (а.с. 206).

Окрім того, колегія суддів зауважує, що Відповідач просив здійснювати розгляд апеляційної скарги Позивача без участі його представника, про що зазначив у відзиві на апеляційну скаргу.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

Суд констатує, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СOVID-19)", розділу Х "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СOVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (СOVID-19).

Суд констатує. що змінивши процесуальні строки передбачені ГПК України у вищевказаному Законі, законодавець не зазначив у переліку статей на які поширюється Закон статтю 273 ГПК України (Строк розгляду апеляційної скарги). Відтак суд констатує, що на даний момент даний строк (на відміну від інших, в тому числі щодо часу можливості надання відзиву) не є продовженим.

Відтак, колегія суддів констатує, що строк розгляду даної апеляційної скарги закінчується 18 квітня 2020 року, що є підставою для розгляду даної апеляційної скарги у строки передбачені статтею 273 ГПК України.

З огляду на все вищевказане колегія суду вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу без участі представників Позивача та Відповідача за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому, апеляційний суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №4161/16-ТЕ-10 постачання природного газу (надалі - Договір; а.с.17-23).

Пунктом 1.1 Договору сторони передбачили, що Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача у 2016 році природний газ, а Відповідач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору газ, що продається за цим Договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

За умовами пункту 3.1 Договору, Позивач передає споживачу газ у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Право власності на газ переходить від Позивача до Відповідача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Відповідач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Пунктом 3.4 Договору сторонами погоджено, що приймання-передача газу, переданого Позивачем Відповідачу у відповідному місяці поставку, оформлюється актом приймання-передачі газу; обсяг використання газу Відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

У пункті 3.5 Договору визначено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, Відповідач зобов`язався надати Позивачу: завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим Договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між Відповідачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/протранспортованого природного газу, Відповідач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом; підписані та скріплені печатками Відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість.

Позивач не пізніше 8-го числа повертає Відповідачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з пунктом 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою №3 від 15 березня 2016 року до Договору сторони обумовили, що в пункті 6.1 Договору додається останній абзац наступного змісту: "Сторони погодили, що з урахуванням пункт 11.3 Договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим Договором, не звільняє Відповідача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, включаючи, але не обмежуючись обов`язком Відповідача сплатити на користь Позивача неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України" (а.с.30).

На виконання умов Договору в період з січня по квітень 2016 року включно Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 2309070 грн 35 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу: від 31 січня 2016 року на суму 952333 грн 16 коп.; від 29 лютого 2016 року на суму 643625 грн 58 коп.; від 31 березня 2016 року на суму 637083 грн 11 коп.; від 30 квітня 2016 року на суму 76028 грн 50 коп.. Вказані акти підписано та скріплено печатками Позивача та Відповідача (а.с.38-41).

В свою чергу Відповідач свої зобов`язання з оплати отриманого природного газу в період з січня місяці по квітень 2016 року включно виконав у повному обсязі, сплативши Позивачу всю суму заборгованості, однак при цьому порушив встановлені Договором строки для оплати, у зв`язку з чим Позивач звернувся з даним позовом про стягнення з Відповідача за період з 16 лютого 2016 року по 15 грудня 2016 року пені у сумі 183689 грн 35 коп., 3 % річних за цей же період у розмірі 16776 грн 42 коп., а також 40017 грн 83 коп. інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог, Позивач надав розрахунок позовних вимог, в якому відображено дати надходження від Відповідача платежів та хронологію їх зарахування Позивачем в рахунок погашення заборгованості. Згідно даним розрахунком, Відповідач здійснив повну оплату за природний газ за вказаний період, основний борг відсутній, остаточне погашення здійснено 16 грудня 2016 року (а.с.43).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із відповідальністю за порушення строків оплати за переданий природний газ, регулювання яких здійснюється Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу", Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України.

В силу дії частини 1 статті 12 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачені договором.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 19 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» Відповідач зобов`язаний забезпечувати своєчасну оплату в повному обсязі послуг з постачання природного газу згідно з умовами договорів.

У силу дії вимог частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу дії частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положення статті 12 Господарського кодексу України визначено, що: держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

З системного аналізу наведених норм матеріального права, які регулюють наслідки порушення зобов`язання, вбачається право кредитора здійснити нарахування річних, пені та інфляційних за неналежне виконання боржником грошового зобов`язання.

Із змісту пункту 1.2 Договору вбачається, що газ, який постачається Позивачем використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

З матеріалів справи слідує, що 24 жовтня 2012 року Житомирською обласною державною адміністрацією видано Відповідачу (рішення про видачу ліцензії №363) на виробництво теплової енергії та ліцензію на постачання теплової енергії. Строк дії ліцензій встановлено з 16 жовтня 2012 року до 16 жовтня 2017 року (а.с.96-97).

Відповідно до листа Житомирської обласної державної адміністрації від 11 січня 2018 року №04.1-65, ліцензії, видані Відповідачу на виробництво теплової енергії та постачання теплової енергії, продовжують діяти та є безстроковими згідно пункту 6 статті 21 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" (а.с.98).

Отже, з вищезазначених ліцензій слідує, що Відповідач, крім іншого, є суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана, зокрема, із виробництвом теплової енергії.

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 3 листопада 2016 року, який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, та передбачає, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30 листопада 2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів зауважує, що правові висновки щодо застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" наведені Верховним Судом у постановах від 29 січня 2018 року №904/10745/16, від 7 лютого 2018 року №927/1152/16, від 14 лютого 2018 року №908/3211/16, від 22 лютого 2018 року №922/4355/14, від 22 березня 2018 року №914/123/17, від 23 липня 2018 року №904/10294/17.

Верховний Суд в наведених постановах, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, зокрема, частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", висловив наступну позицію, що частина третя статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

При цьому застосування її приписів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Отже, для правильного застосування положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", повинно бути встановлено, відбулося чи не відбулося погашення основної заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а саме до 30 листопада 2016 року.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються.

Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цього Закону, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати на підставі частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" .

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи Позивача, наведені в апеляційній скарзі про те, що обов`язковою умовою для списання штрафних санкцій на суму боргу, яка була погашена до 30 листопада 2016 року та для можливості застосування Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є необхідність включення Відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що першочергове та пряме значення має факт погашення заборгованості до 30 листопада 2016 року.

Приписами частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи колегією суддів досліджено ту обставину, що Відповідач є ліцензіатом у сфері теплопостачання, природний газ був поставлений Відповідачу в період січень-квітень 2016 року для виробництва теплової енергії.

При цьому аналізуючи сплату заборгованості в загальному розмірі 1763315 грн 35 коп., суд констатує, що: за січень 2016 року у розмірі 952333 грн 16 коп., на яку нараховані заявлені до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні, заборгованість сплачувалась Відповідачем з незначним простроченням та остаточно була погашена 21 квітня 2016 року; заборгованість за лютий 2016 року у розмірі 643 325 грн 58 коп. остаточно погашена 23 травня 2016 року; заборгованість за березень 2016 року у розмірі 637 083 грн 11 коп. частково погашена в сумі 167 356 грн 61 коп. 24 червня 2016 року. Дане підтверджується випискою по рахунку Відповідача та розрахунком позовних вимог (а.с. 43).

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість Відповідача на суму 1763315 грн 35 коп., погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тобто до 30 листопада 2016 року.

За вищезазначених обставин та з урахуванням норм Закону, на таку заборгованість не нараховується неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, а нараховані підлягають списанню.

Враховуючи усе вищевстановлене в даній судовій постанові, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних, нарахованих на заборгованість у розмірі 1763315 грн 35 коп., яка виникла в період січень-частково березень 2016 року є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Що ж стосується вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені, 3 % річних та інфляційних на суму боргу 545755 грн (за березень - 469726 грн 50 коп., за квітень 2016 - 76028 грн 50 коп.), та заперечення Позивача в цій частині щодо дійсності укладених Спільних протокольних рішень, то колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять ряд протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, підписаних Головним управлінням Державної казначейської служби України у Житомирській області, Департаментом фінансів Житомирської обласної державної адміністрації, Управлінням праці та соціального захисту населення Житомирської районної державної адміністрації, Позивачем та Відповідачем з метою погашення заборгованості за природний газ, поставлений у 2016 році за Договором відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11 січня 2005 року № 20 із відповідними змінами (а.с.44-68).

Предметом спільних протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а саме:

· від 15 березня 2016 року №839 на суму 653140 грн сплачено 29 березня 2016 року в сумі 653140 грн, призначення платежу - постанова уряду № 20 від 11 січня 2005 року, спільне протокольне рішення № 618, за природний газ у 2016 році за договором від 21 грудня 2015 року №4161/16-ТЕ-10 (а.с.70);

· від 13 квітня 2016 року №1142 на суму 257022 грн сплачено 21 квітня 2016 року в сумі 257022 грн, призначення платежу - постанова уряду №20 від 11 січня 2005 року, спільне протокольне рішення №1142, за природний газ у 2016 році за Договором (а.с.73);

· від 13 травня 2016 року №1423 на суму 51048 грн сплачено 23 травня 2016 року в сумі 51048 грн, призначення платежу - постанова уряду №20 від 11 січня 2005 року, спільне протокольне рішення №1423, за природний газу 2016 році за Договором (а.с.76);

· від 13 травня 2016 року №1424 на суму 222000 грн сплачено 23 травня 2016 року в сумі 222000 грн, призначення платежу - постанова уряду №20 від 11 січня 2005 року, спільне протокольне рішення №1424, за природний газу 2016 році за Договором (а.с.77);

· від 2 грудня 2016 року №3016 на суму 545755 грн сплачено 16 грудня 2016 року в сумі 545755 грн, призначення платежу - постанова уряду №20 від 11 січня 2005 року, спільне протокольне рішення №3016, за природний газ у 2016 році за Договором (а.с.81).

Колегія суддів констатує, що одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

Таке регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (надалі - Порядок; в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20, для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, Державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності. Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Зі змісту зазначеного Порядку вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регульованого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Таким чином, підписавши зазначені спільні протокольні рішення, зокрема, рішення №3019 від 2 грудня 2016 року на суму 545755 грн сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2019 року в справі №924/296/18 та в постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року в справі №908/885/18.

При цьому, для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, які діяли на момент розгляду справи.

Отже, підставою застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена Відповідачем за рахунок власних коштів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі №904/1858/16, від 12 червня 2018 року в справі №922/1010/16, від 28 листопада 2018 року в справі №927/370/18, від 22 січня 2019 року в справі № 908/868/18, від 18 червня 2019 року в справі №914/891/16.

Частина взаєморозрахунків за придбаний природний газ, зокрема у розмірі 545755 грн була здійснена не власними коштами Відповідача, а через процедуру встановлену постановами Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 та від 4 березня 2002 року №256, якою передбачено, що пільги та субсидії не є коштами суб`єкта господарювання та автоматично перераховуються із спеціальних рахунків, у випадку їх надходження, на рахунки Позивача.

Таким чином, враховуючи усе вищеописане в даній судовій постанові, колегія суддів прийшла до висновку, що підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України (в тому числі й участь у даний спільних протокольних рішеннях брали участь як Позивач так і Відповідач), сторони по справі фактично погодилися, що залишок оплати наданих за договором послуг підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного такого спільного протокольного рішення, тобто тим самим змінили порядок і строки проведення розрахунків за поставлений природний газ за цим Договором, а також і відповідальність за порушення цих строків.

При цьому, суд констатує, що матеріали справи не містять, а Позивачем не наведено доказів на підтвердження наявності суми боргу, яка була б несвоєчасно оплачена Відповідачем за рахунок власних коштів, а наведений Позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних не відповідає встановленим обставинам справи та правовій позиції, наведеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та постановах Верховного Суду.

Усе вищеописане в даній судовій постанові повністю нівелює твердження апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі, відносно того, що значення має не факт підписання спільних протокольних рішень, а факт проведення відповідного фінансування і до проведення фінансування підписане протокольне рішення не є чинним, що в свою чергу, на переконання Позивача, є підставою для задоволення позовних вимог.

Відтак враховуючи відсутність факту порушення Відповідачем грошового зобов`язання за Договором колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення в цій частині.

Що ж стосується заяви Відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15000 грн, то колегія суддів оцінивши таку заяву з врахуванням заперечень Позивача щодо стягнення таких витрат з огляду на їх неспіврозмірність зазначає наступне.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 1 статтею 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 3 статті 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Колегія суддів зауважує, що Відповідач на підтвердження своїх доводів щодо надання йому первинної правничої допомоги долучив до матеріалів справи: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого 23 лютого 2015 року Приведьону Віталію Миколайовичу №23/2 та копію довіреності від 12 листопада 2019 року №453, виданої Відповідачем адвокату - Приведьону В.М. (а.с.122-123).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною 1 статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Колегія суддів констатує, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включають таке: підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу, представником Відповідача надано укладений 1 листопада 2019 року між Приведьоном Віталієм Миколайовичем (адвокат) та Відповідачем договір про надання правової допомоги №11 (а.с. 105-106).

Відповідно до підпункту 1.1 договір про надання правової допомоги №11, предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

За умовами підпункту 2.1.2 договір про надання правової допомоги №11, адвокат зобов`язується представляти права і законні інтереси клієнта та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами договору з усіма правами представника, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Розділом 4 договору про надання правової допомоги №11, сторони визначили, що на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правничих послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар адвоката та компенсація витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

Суд констатує, що 1 листопада 2019 року між Приведьоном Віталієм Миколайовичем та Відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги №11, відповідно до якої сторони домовились про надання адвокатом наступної правової допомоги: аналіз законодавства, судової практики, підготовки та надання документів, прийняття участі в засіданнях суду, як представник клієнта по справі №906/1091/19 за позовною заявою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а також визначили розмір гонорару, який становить 15000 грн (а.с.107).

Водночас, 23 грудня 2019 року адвокатом складено детальний опис та розрахунок наданих послуг (робіт), згідно договору про надання правничої допомоги №11 та додаткової угоди №2 від 1 листопада 2019 року, в якому визначено перелік робіт їх вартість та робочий час, затрачений адвокатом (а.с.139).

Факт оплати витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 15000 грн підтверджено платіжним дорученням №630 від 24 грудня 2019 року в призначенні платежу якого вказано "за адвокатські послуги згідно договору №11 від 1 листопада 2019 року про надання правової допомоги; додаткової угоди №2 від 1 листопада 2019 року, справа №906/1091/19" (а.с.140).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, колегія суддів враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. При цьому, суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок Відповідача має бути встановлено, що такі витрати Позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у статті 126 ГПК України та у статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Тобто, основне, що потрібно встановити це рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Колегією суддів встановлено, що усі документи представником Відповідача подавалися у строки визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Впродовж розгляду справи представником Відповідача подавалися докази, а також відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, заява на ознайомлення з матеріалами справи, на підготовку яких останнім було витрачено достатньо часу.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що на усіх судових засіданнях в суді першої інстанції адвокат Приведьон В.М. був присутній, що вказує на те, що останній виконав роботи відображені у детальному описі та розрахунку наданих послуг.

Розглядаючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегією суддів враховано, що у відповідності до статті 126 ГПК України, обов`язок доведення неспіврозмірності судових витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Позивач як в суді першої інстанції так і у апеляційній скарзі зазначає про зменшення судових витрат.

Як на підставу зменшення судових витрат представник Позивача в апеляційній скарзі зазначав про відсутність доказів фактичного здійснення учасником справи витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн, а також звернув увагу, що відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив підписані не адвокатом, а начальником Відповідача Фофановим В.М..

Зважаючи на такі заперечення Позивача, колегія суддів констатує, що як зазначено вище в матеріалах справи наявне платіжне доручення на суму 15000 грн, в якому міститься посилання на договір, згідно якого адвокат Приведьон В.М. надає послуги для Відповідача по справі №906/1091/19, а підписання відзиву на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив безпосередньо керівником комунального підприємства не спростовує факту та обсягу виконаних адвокатом робіт на підставі договору №11 про надання правничої допомоги від 1 листопада 2019 року та додаткової угоди №2 договору №11 про надання правничої допомоги від 1 листопада 2019 року. Крім того, сам факт підписання керівником вказаних документів не говорить про те, що саме керівник виготовляв їх.

Водночас, враховуючи те, що Позивачем не зазначено жодних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували на завищення або необ`єктивність судових витрат понесених Відповідачем при розгляді справи №906/1091/19 колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені Відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката, приходить до висновку, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000 грн є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Таким чином, з огляду на усе вищеописане апеляційний господарський суд констатує, що Відповідач згідно з положеннями статті 74 ГПК України довів надання йому адвокатом зазначених послуг у суді першої інстанції.

Водночас, колегія суддів констатує, що частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що: інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно, зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог в правовому полі дії частини 4 статті 129 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про задоволення заяви Відповідача щодо покладення на Позивача 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, та покладає витрати на правничу допомогу в зазначеній сумі.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак суд залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силі дії положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 січня 2020 року в справі №906/1091/19 - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Житомирської області від 14 січня 2020 року в справі №906/1091/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №906/1091/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2020 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.