ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2020 р. Справа №914/1806/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Мирутенка О.Л.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Тіп-Транс від 09.01.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2019 (повний текст рішення складено 28.12.2019, суддя Трускавецький В.П.)

у справі № 914/1806/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Укрпромспецтехно, м.Чернігів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Тіп-Транс, м.Стрий Львівської області

про стягнення 1550224,01 грн., з яких 1137693,29 грн. основного боргу, 42489,78 грн. інфляційних втрат, 28938,86 грн. трьох відсотків річних та 341102,13 грн. пені

представники сторін в судове засідання не з`явилися

30.08.2019 до Господарського суду Львівської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) Укрпромспецтехно із позовом про стягнення з відповідача ТзОВ Тіп-Транс про стягнення 1 750 224,01 грн. заборгованості за договором №06/09-17 від 06.09.2017 про надання послуг з організації перевезень вантажів, з яких 1 337 693,29 грн. основного боргу, 42 489,78 грн. інфляційних втрат, 28 938,86 грн. трьох відсотків річних та 341 102,13 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем умов договору № 06/09-17 від 06.09.2017, за яким ТзОВ Укрпромспецтехно надало ТзОВ Тіп-Транс вагони, які останнє прийняло, що підтверджується актами подачі/повернення вагонів, однак, лише частково оплатило кошти за отримані вагони, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 1'337'693,29 грн.

У зв`язку із частково оплатою відповідачем боргу під час розгляду спору у суді першої інстанції позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача 1'137'693,29 грн. основного боргу, а також раніше заявлені суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені.

В суді першої інстанції відповідач не заперечував проти суми основного боргу, однак не погодився із нарахованою пенею, вважаючи, що її нарахування суперечить положенням ч. 6 ст. 232 ГК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.12.2019 позов у даній справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 1'137'693,29 грн. основного боргу, 18'985,95 грн. трьох відсотків річних, 5'815,14 грн. інфляційних втрат та 17'437,69 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд виходив з наступного:

1) вирішуючи позовну вимогу про стягнення основного боргу за договором №06/09-17 від 06.09.2017, суд встановив, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, вказаний договір завершив свою дію, письмово не продовжувався, інших письмових договорів щодо надання послуг з перевезення вантажів між сторонами не укладалось. В той же час, правовідносини між сторонами продовжились, про що свідчать підписані обома сторонами акти виконання робіт та факт направлення позивачем на адресу відповідача листа про оплату від 11.03.2019 з додаванням до нього виставлених рахунків. У зв`язку із відсутністю письмового договору, в якому було б відображено умови, згідно з якими сторони повинні виконувати свої права та обов`язки, суд врахував положення ч.2 ст. 530 ЦК України та дійшов висновку про те, що заявлена вимога про стягнення основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню;

2) з огляду на завершення дії договору №06/09-17 від 06.09.2017, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, адже сторонами не було досягнуто згоди щодо обов`язку та умов сплати такої пені;

3) розглянувши вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку про їх неправильне нарахування, оскільки: а) розрахунок здійснюється на загальну суму боргу, а не за кожним актом; б) неправильно визначено початок виникнення прострочення заборгованості; в) безпідставно нараховано три відсотки річних за актом № 49 від 31.10.2018, який було сплачено до моменту настання строку на оплату, що встановлено виходячи з п. 4.6. рішення; г) індекс інфляції повинен нараховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. З огляду на це, суд здійснив власний перерахунок вказаних сум.

Відповідач, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставин, що мають значення для справи та які визнав встановленими, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У зв`язку з цим відповідач просив оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позову щодо стягнення 18'985,95 грн. трьох відсотків річних, 5'815,14 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат повністю.

У своїй апеляційній скарзі відповідач не заперечив проти наявності у нього основної заборгованості, проте зазначив, що у зв`язку із завершенням дії договору про надання послуг з перевезення вантажів №06/09-17 від 06.09.2017, між сторонами не існувало узгоджених умов щодо порядку здійснення розрахунків. Такий порядок розрахунків при виконанні договору надання послуг з перевезення вантажів не визначається також жодним актом чинного законодавства. У зв`язку з цим, на думку скаржника, в цій частині позову слід відмовити.

Позивач не виконав вимог ухвали суду від 10.02.2020 та не подав відзиву на апеляційну скаргу, хоча належним чином був повідомлений судом про даний судовий розгляд.

В судове засідання 09.04.2020 сторони не з`явилися. Неявка сторін відбулася після запровадження на території України карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 за № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У зв`язку із запровадженням карантину та з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, 07.04.2020 на офіційній сторінці Західного апеляційного господарського суду (wag.court.gov.ua) було розміщено оголошення про те, що розгляд справи № 914/1806/19, призначеної на 09.04.2020 о 12 год. 30 хв., буде відбуватись без участі представників, участь яких суд не визнавав обов`язковою. Судом було проінформовано представників сторін про можливість подання будь-яких пояснень на електронну адресу суду (посилання на оголошення: https://wag.court.gov.ua/sud4870/pres-centr/news/921160/).

Водночас, 09.04.2020 від відповідача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване встановленням карантину та бажанням безпосередньої участі відповідача в судовому засіданні для використання ним всієї повноти своїх прав, передбачених ГПК України. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне:

1) позиція відповідача, як і інших учасників даного судового процесу, чітко та зрозуміло викладена у письмових документах, які були подані до суду та містяться в матеріалах даної справи. Сторонами не подано суду нових доказів чи доводів, які би потребували розгляду їх безпосередньо в судовому засіданні;

2) ухвалою суду від 13.03.2020 явка сторін була визнана необов`язковою, а відповідачем у своєму клопотанні не обґрунтовано мотивів, з яких його участь слід вважати обов`язковою;

3) колегія суддів враховує особливості даної справи, а саме, рівень її складності, визнання відповідачем основної суми боргу, незгоду відповідача з нарахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, а також мотиви такої незгоди;

4) дане судове засідання відбувається під час карантину, оголошеного Кабінетом Міністрів України, без участі жодної зі сторін, що, на думку суду, не порушує права жодної сторін на доведення перед судом власної позиції та на спростування позиції іншої сторони.

З огляду на вищенаведене, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги відповідача по суті, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

06.09.2017 між ТзОВ Укрпромспецтехно (виконавець) та ТзОВ Тіп-Транс (замовник) було укладено договір про надання послуг з перевезення вантажів №06/09-17, відповідно до якого виконавець від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів шляхом надання напіввагонів (далі - вагонів) з признаком власний. Кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів.

Протоколом узгодження договірної ціни № 1 від 06.09.2017 до договору встановлено ставку за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг у розмірі: з 06.09.2017 по 15.12.2017 650,00 грн, з 15.12.2017 по 31.01.2018 590,00 грн (а.с. 25).

Протоколом узгодження договірної ціни № 2 від 30.01.2018 до договору встановлено ставку за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг у розмірі: з 01.02.2018 770,00 грн, з 01.03.2018 800,00 грн (а.с. 29).

Протоколом узгодження договірної ціни № 3 від 29.03.2018 до договору встановлено ставку за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг у розмірі: з 01.04.2018 950,00 грн.

Розділом 10 договору передбачено, що він набирає чинності з дати підписання обома сторонами та діє строком на один рік, в частині проведення розрахунків за надані послуги до повного здійснення розрахунків.

У період, визначений розділом 10 договору, обидві сторони вчиняли дії на виконання договору, про що свідчать акти подачі/повернення вагонів, складені за період з 18.09.2017 до 17.08.2018, а також акти виконання робіт (послуг) за договором, складені за період з 30.09.2017 до 31.08.2018 на загальну суму 4'570'797,78 грн.

Матеріали справи не свідчать про те, що після закінчення строку дії договору сторони досягли письмової згоди щодо продовження дії договору на новий період.

Разом з тим, між сторонами фактично продовжувалися правовідносини щодо надання послуг з організації перевезень вантажів, про що свідчать наявні у справі акти виконання робіт (послуг) за договором №06/09-17 від 06.09.2017 на загальну суму 3 300 603,29 грн., а саме: акт № 45 від 30.09.2018 на суму 616'500,00 грн.; акт № 49 від 31.10.2018 на суму 660'867,46 грн.; акт № 54 від 30.11.2018 на суму 603'452,64 грн.; акт № 59 від 31.12.2018 на суму 661'489,74 грн.; акт № 2 від 31.01.2019 на суму 656'248,67 грн.; акт № 5 від 28.02.2019 на суму 102'044,78 грн.

Відповідач проводив оплату за отримані вагони частково, що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками, долученими ТзОВ Тіп-Транс, внаслідок чого станом на 28.05.2019 неоплаченою залишилась сума 1 337 693,29 грн. Після звернення позивача із позовом у даній справі відповідачем було додатково оплачено 200'000 грн. (платіжні доручення №1098 від 16.09.2019 та №1128 від 26.09.2019), внаслідок чого сума заборгованості склала 1 137 693,29 грн.

У кожному платіжному дорученні відповідача міститься покликання на договір №06/09-17 від 06.09.2017.

Вищенаведені факти щодо надання позивачем відповідних послуг та часткових оплат, здійснених відповідачем за ці послуги, визнаються обома сторонами.

З матеріалів справи також вбачається, що після закінчення строку дії договору позивач виставляв відповідачу наступні рахунки на оплату наданих послуг: № 21 від 19.10.2018 на суму 1'047'900,00 грн, № 3 від 16.11.2018 на суму 949'780,46 грн, № 25 від 14.12.2018 на суму 1'474'530,19 грн та № 2 від 11.03.2019 на суму 1'467'693,29 грн.

Вказані рахунки були надіслані на адресу відповідача 11.02.2019 засобами поштового зв`язку разом із листом позивача від 11.03.2019, актом звірки взаємних розрахунків та актом виконання робіт (послуг) №5 від 28.02.2019, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та чеком з інформацією про поштове відправлення (номер відправлення 519).

Окрім того, в матеріалах справи наявні опис вкладення у цінний лист від 01.04.2019 (номер відправлення №108), чек з інформацією про вказане поштове відправлення від 01.04.2019, які свідчать про те, що відповідні рахунки та акт звірки взаємних розрахунків були повторно надіслані на адресу відповідача. Із повідомлення про вручення поштового відправлення №108 вбачається, що воно було отримано одержувачем. На вказаному повідомленні проставлено календарний штемпель відділення поштового зв`язку із відміткою 09.04.2019.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з статтями 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Як було зазначено вище, сторони не вносили змін до договору № 06/09-17 від 06.09.2017.

Водночас, відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договір № 06/09-17 від 06.09.2017 припинив свою дію 06.09.2018, а повний розрахунок за цим договором, зокрема, щодо надання послуг за актом виконання робіт (послуг) № 45 від 30.09.2018 на суму 616'500,00 грн. відбувся 30.10.2018.

Фактичні дії, що вчинялися сторонами з 06.09.2018 не свідчать про погодження ними нового строку дії договору, а отже до правовідносин між сторонами, в т.ч. щодо визначення строку виконання відповідачем грошових зобов`язань, слід застосовувати загальні положення цивільного та господарського законодавства.

Предметом спору у даній справі є заборгованість у загальному розмірі 1'137'693,29 грн., яка виникла після 06.09.2018.

У зв`язку із відсутністю письмового договору, в якому було б відображено умови згідно з якими сторони повинні виконувати свої права та обов`язки, враховуючи відсутність такого акту законодавства, що регулює порядок розрахунків при виконанні договору надання послуг з перевезення вантажів, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Вказаною нормою визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач належним чином реалізував надане йому право вказане у ч. 2 ст. 530 ЦК України, надіславши відповідачу лист про оплату від 11.03.2019 з додаванням до нього виставлених рахунків. Як було зазначено вище, докази надіслання долучено до матеріалів справи. Більше того, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду в суді апеляційної інстанції, відповідач не заперечував факту отримання ним листа позивача від 11.03.2019.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам у даній справі, суд першої інстанції вірно застосував до них ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи інформації про отримання відповідачем листа від 11.03.2019, а також відсутність заперечень відповідача щодо його отримання, беручи до уваги 7-ми денний строк для оплати, визначений у ч.2 ст. 530 ЦК України, а також враховуючи час, необхідний для обігу поштової кореспонденції, визначений у Нормативах і нормативних строках пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерством інфраструктури України від 28.11.2013 за №958, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що оплата за надані позивачем послуги повинна була бути здійснена відповідачем до 25.03.2019.

З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позов в частині стягнення основної суми заборгованості. Як було зазначено вище, рішення суду в цій частині не оспорюється відповідачем.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, з 26.03.2019 у спірних правовідносинах розпочалося прострочення відповідача.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказане свідчить, що попри відсутність договору, зважаючи на прострочення відповідача, яке виникло в силу ч.2 ст.530 ЦК України, він зобов`язаний на вимогу позивача сплатити інфляційні нарахування та проценти річних, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Цим спростовуються доводи апеляційної скарги ТзОВ «Тіп-Транс».

Перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим господарським судом правомірно присуджено до стягнення 18'985,95 грн. трьох відсотків річних, 5'815,14 грн. інфляційних втрат. Крім цього, колегія суддів звертає й увагу на те, що відповідач не заперечує правильності нарахування вказаних сум.

Перевіривши правильність відмови судом першої інстанції в позові в частині стягнення пені, колегія суддів вважає таке рішення правильним з огляду на те, що вказана пеня нарахована на заборгованість за період, коли між сторонами вже не діяв договір, яким визначались умови сплати такої пені.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2019 у справі №914/1806/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Тіп-Транс без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 14.04.2020.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя О.Л. Мирутенко