ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" квітня 2020 р. Справа № 924/1264/19

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заярнюк І.В., за участю

секретаря судового засідання Б.С. Виноградова, розглянувши матеріали справи

за позовом Хмельницької міської ради, м. Хмельницький

до фізичної особи-підприємця Гомонової Валентини Миколаївни , м. Хмельницький

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 18 311,16грн.

Представники сторін: не з`явились

В судовому засіданні відповідно до ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі.

04.12.2019 року на адресу господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява за позовом Хмельницької міської ради до фізичної особи-підприємця Гомонової Валентини Миколаївни , м. Хмельницький про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 11 200,07грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2019 року вказану позовну заяву передано для розгляду судді Заярнюк І.В.

Ухвалою суду від 09.12.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі для її розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09.01.2020 р.

Ухвалою суду від 09.01.2020р. продовжено строк підготовчого провадження у справі а тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 03.02.2020 р.

Ухвалою суду від 03.02.2020р. прийнято до розгляду заяву Хмельницької міської ради про збільшення позовних вимог - про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 18 311,16грн., закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на "04" березня 2020 р.

В судовому засіданні 04.03.2020р. оголошено перерву до 11.03.2020р.

Ухвалою суду від 11.03.2020р. відкладено судовий розгляд справи по суті на 06 квітня 2020 р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Хмельницька міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 18 311,16грн. (із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в період з 01.01.2016 до 01.10.2019р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що фізична особа-підприємець Гомонова Валентина Миколаївна є власником нежитлового приміщення загальною площею 251,3 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.10.2007, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. З моменту оформлення права власності на нерухоме майно ФОП Гомонова В. М. права на землю не оформила, користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів для обслуговування нежитлового приміщення, плату за користування даною земельною ділянкою не здійснювала в повному обсязі.

Стверджує, що Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області було надано інформацію щодо задекларованих та сплачених коштів орендної плати/земельного податку та вказано, що ФОП Гомонова В. М. за земельну ділянку по АДРЕСА_1 у 2016 - 17 155,33 гри.,у 2017 - 18 184,65 у 2018 - 18 184,65 грн.

Також наголошує на тому, що було здійснено обстеження земельної ділянки по

АДРЕСА_1, про що був складений Акт обстеження земельної ділянки. Розмір безпідставно збережених коштів, який відповідає орендній платі за користування земельною ділянкою, було нараховано на земельну ділянку площею 105 кв.м. відповідно до кадастрового плану земельної ділянки виготовленої відповідною землевпорядною ліцензійною організацією на замовлення відповідача та рішення Хмельницької міської ради №85 від 17.04.2019.

Також позивач звертає увагу суду на те, що розрахунок зазначеної у позові суми - здійснено шляхом множення вартості 1 -го кв. м. земельної ділянки, зазначеного у витязі з технічної документації, про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен рік використання з подальшим застосуванням орендної ставки 8% та визначенням орендної плати в рік та в місяць з визначенням кількості місяців використання земельної ділянки. Згідно рішення дев`ятнадцятої сесії міської ради №64 від 29.08.2012 року "Про впорядкування орендної плати за землю та втрату чинності рішень сесії міської ради" затверджено орендні ставки, а саме відсотки від нормативної грошової оцінки, що враховується для розрахунку річної плати за землю. Даним рішенням затверджено 8 % - орендну ставку для обслуговування магазину та яка і використовувалась при обрахуванні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку по АДРЕСА_1.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що позивач у даній справі має надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Також стверджує про факт відсутності формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав на час виникнення та існування спірних правовідносин та відсутності укладеного договору оренди з відповідачем. Такі факти випливають зі змісту копії звернення до ГУ ДФС у Хмельницькій області від 27 лютого 2018 року № 531/02-12 Акта обстеження земельної ділянки від 5 березня 2018 року, копії клопотання відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. А також доданим кадастровим планом земельної ділянки, виготовленого відповідною землевпорядною ліцензійною організацією на замовлення відповідача, що був виготовлений з метою формування вказаної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Наголошує на тому, що витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.02.2018 не може вважатись допустимим доказом у цій справі в розумінні Закону України «Про оцінку земель», оскільки основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, яка в будь-якому разі не може бути меншою, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу

України.

На думку відповідача, позивачем здійснено розрахунок суми позовних вимог без наявності даних щодо розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який має бути визначено у вигляді витягу з технічної документації після формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав в порядку, визначеному статтею 79-1 Земельного кодексу України. Також просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що дану земельну ділянку відповідач використовує ще з 2002 року на підставі договору № 739 від 18.09.2002 року. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового

номера.

Також звертає увагу суду на ту обставину, що на зазначеній земельній ділянці площею 105 кв.м знаходиться об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачу і існування якого неможливо окремо від земельної ділянки. З кадастрового плану вбачається, що об`єкт нерухомого майна займає повністю всю земельну ділянку площею 105 кв.м.

Наголошує на тому, поданий Хмельницькою міською радою витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 12.11.2019 року № 18-22-0.33- 2289/116-19 відповідають вимогам ст. 23 Закону України "Про оцінку земель", а відповідно проведені на їх підставі розрахунки безпідставно збережених коштів є обґрунтованими і відповідають вимогам чинного законодавства.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. У попередньому судовому засіданні наполягав на задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника. У попередньому судовому засіданні наполягав на відмові у позові.

Дослідивши фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, надані по справі докази та пояснення, судом встановлено та приймається до уваги таке:

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.03.2019 фізична особа-підприємець Гомонова Валентина Миколаївна є власником нежитлового приміщення загальною площею 251,3 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.10.2007.

27.02.2018. Управлінням земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів звернулось з листом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області щодо сплачених сум орендної плати/земельного податку в т.ч. за земельну ділянку по АДРЕСА_1 в період 2015 - 2018 роки.

27.03.2018р., 14.06.2019р. Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області було надано інформації щодо сплачених коштів орендної плати/земельного податку та вказано, що ФОП Гомонова В. М. за земельну ділянку по АДРЕСА_1 сплатила у 2016 - 17 155,33 грн.,у 2017 - 18 184,65 у 2018 - 18 184,65 грн., у 2019 - 6061,56 грн.

05.03.2018р. представниками відділу оренди та продажу землі управління земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради здійснено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 та складений Акт обстеження земельної ділянки від 05.03.2018р. При обстеженні земельної ділянки по АДРЕСА_1 комісією встановлено, що на земельній ділянці знаходиться приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Також в акті зазначено, що рішенням 3-ої сесії міської ради від 19.06.2002 р. № 23 ПП Гомоновій Валентині Миколаївні надано в оренду земельну ділянку площею 106 кв. м. по АДРЕСА_1 під магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», договір не укладався. Рішенням 19-ої сесії міської ради від 06.08.2008 р. №40 ФОП Гомоновій Валентині Миколаївні надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 136 кв. м. по АДРЕСА_1 під нежитлове приміщення. На даний час рішення щодо передачі в оренду земельної ділянки міською радою не приймалося та вищевказана земельна ділянка згідно земельного законодавства не оформлена.

Управлінням земельних ресурсів та земельної реформи на земельну ділянку площею 105 кв.м. нараховано безпідставно збережені кошти, який відповідає орендній платі за користування земельною ділянкою. При цьому, позивач у позові зазначив, що розмір безпідставно збережених коштів, який відповідає орендній платі за

користування земельною ділянкою, було нараховано на земельну ділянку площею 105 кв.м. відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, виготовленої відповідною

землевпорядною ліцензійною організацією на замовлення відповідача та рішення

Хмельницької міської ради №85 від 17.04.2019.

Як вбачається із витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:003:0426 нормативно грошова оцінка складає 330 167гнр. за 2019р.(витяг від 12.11.2019р.), 281 662грн. за 2015р, 403439 грн. за 2016р., та 342 116 грн. за 2017-2018рр.

Позивач посилаючись на те, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів, звернувся з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця Гомонової Валентини Миколаївни безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 18 311,16грн.

З 2007 року ФОП Гомонова В. М. договір оренди землі не уклала, права на землю не

оформила, користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів для

обслуговування нерухомого майна, плату за користування даною земельною ділянкою не

здійснювала в повному обсязі. Внаслідок цього територіальна громада міста Хмельницького

в особі Хмельницької міської ради була позбавлена можливості отримати дохід у розмірі 11 200,7грн. від здачі земельної ділянки в оренду в період з 01.01.2016 до 01.03.2018.

Як вбачається із наданої позивачем копії ухвали Хмельницького міськрайонного

суду від 23.10.2019 судом закрито провадження у справі №686/7740/19 за позовом

Хмельницької міської ради до Гомонової Валентини Михайлівни стосовно стягнення

безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, у зв`язку із віднесенням розгляду даної справи до юрисдикції господарського суду.

Також позивачем надано у матеріали справи копію клопотання від 15.01.2019 відповідача до Хмельницької міської ради від 15.01.2019р. (про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0105 га по АДРЕСА_1 під магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» у оренду), договору оренди землі №739 від 18.09.2002 , витягу з рішення ХМР №85 від 17.04.2019 «Про припинення права користування земельними ділянками, надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою передачі в оренду, постійне користування, внесення змін в рішення сесії міської ради та договір оренди землі», , витягу з рішення ХМР №70 від 09.10.2019 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, надання земельних ділянок в оренду, постійне користування,- внесення змін в рішення сесії міської ради, погодження технічної

документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, поновлення договорів оренди землі, внесення змін в рішення сесії міської ради та зміну коду КВЦПЗ земельної ділянки».

Відповідачем також надано копії листа відділу у Хмельницькому районі головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № Г-514/0-0.33-529/146-19 від 06.08.2019р., Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ- 019 станом на 12.08.2019р.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).

Позивач звертаючись з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, посилається на використання відповідачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 без належних правових підстав.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України).

Визначаючи суть і характер правовідносин, які виникли між сторонами, суд виходить з того, що згідно чинного законодавства України, зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні. Позадоговірні зобов`язання можуть бути деліктними або безделіктними.

Відсутність укладеного між Хмельницькою міською радою та фізичною особою - підприємцем Гомоновою Валентиною Миколаївною договору оренди земельної ділянки та/або іншого договору щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, виключає договірні зобов`язання.

Також у даному випадку відсутні деліктні зобов`язання з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, вимога позивача про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних на те правових підстав звернена до відповідача, як до власника об`єктів нерухомого майна, що розміщені на вказаній земельній ділянці.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт „в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Не є правопорушенням також і дії/бездіяльність відповідача, що безпосередньо стосуються порядку укладення договору оренди землі. Ні Законами України, ні підзаконними, ні локальними нормативними актами відповідачеві не визначено прямого і безумовного обов`язку підписати договір оренди земельної ділянки одночасно з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна, який на ній розташований. Більш того, згідно існуючому станом на даний час порядку укладення договорів оренди земельних ділянок немає не тільки такого обов`язку, немає навіть і такої можливості. Моменту укладення договору оренди передують різного роду організаційні, правові, технічні та ін. заходи, здійснення яких знаходиться по за межами волі й контролю потенційного орендаря. Їх невиконання (неналежне чи несвоєчасне виконання) не може бути поставлене в провину відповідачу.

Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, кваліфікуються як бездоговірні та безделіктні.

Відповідач у період з 01.01.2016 до 01.10.2019р. (період заявлений позивачем) користувався земельною ділянкою загальною площею 105 кв.м (як зазначено позивачем у розрахунках за грудень 2019р.) по АДРЕСА_1, на якій знаходиться нежитлового приміщення загальною площею 251,3 кв.м., що належать ФОП Гомонова Валентина Миколаївна, однак, не сплачував за користування вказаною земельною ділянкою орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі, отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі.

Відтак, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15, № 922/5468/14.

З огляду на викладене ФОП Гомонова Валентина Миколаївна, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки (позивачу) на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

З аналізу змісту норм ст.ст. 1212-1214 ЦК України, абз.4 ч.1 ст. 144, абз.5 ч.1 ст.174 ГК України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

З матеріалів справи вбачається наявність усіх трьох ознак кондикційного зобов`язання відповідача.

По-перше, відповідач дійсно зберіг (заощадив) у себе майно - кошти у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати. Відповідно до поданого позивачем розрахунку її розмір за період з 01.01.2016 до 01.10.2019р складає 18 311,16грн.

По-друге, правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою, згідно 206 ЗК України, п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача, на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю.

По-третє, відповідач зберіг майно саме за рахунок позивача, оскільки власником відповідної земельної ділянки є територіальна громада м. Хмельницького в особі позивача. Згідно ст. 206 ЗК України, п.п. 14.1.136. п.14.1. ст. 14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельними ділянками) також є територіальна громада м. Хмельницького в особі позивача. Таким чином, збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем.

Заперечуючи проти позову відповідач вказує про факт відсутності формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав на час виникнення та існування спірних

правовідносин. Суд враховує, що визначення земельної ділянки наведено в ч. 1 ст. 79 ЗК України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено приписами ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (ч. 1 ст. 21 названого Закону).

При цьому, земельну ділянку відповідач використовує з 2002 року на

підставі договору № 739 від 18.09.2002 року, який був доданий позивачем до позовної заяви і міститься в матеріалах справи.

Формування земельних ділянок здійснюється на підставі документації із землеустрою відповідно до вимог статті 79-1 Земельного кодексу України. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини третьої та четвертої цієї статті сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частині шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів) земельної ділянки державної чи комунальної власності. Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Відповідно до вимог пункту 3 цього розділу Закону у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Порядок щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за №391/17686.

Згідно з пунктом 6 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: - у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; - за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Таким чином, дана земельна ділянка є сформованою ще з 2002 року і є з цього часу

об`єктом цивільних прав. Тому твердження відповідача, що дана земельна ділянка не є сформованою, з посиланням на лист Відділу у Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 06.08.2019 №Г-514/0-0.33-529/146-19 не відповідає дійсним обставинам справи, нормам чинного законодавства і є необґрунтованим.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що на зазначеній земельній ділянці площею 105 кв.м знаходиться об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачу і існування якого неможливо окремо від земельної ділянки. З кадастрового плану, доданого

позивачем до матеріалів позову вбачається, що об`єкт нерухомого майна займає повністю

всю земельну ділянку площею 105 кв.м.

Твердження відповідача про те, що Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.02.2018 не може вважатись допустимим доказом у цій справі судом до уваги не приймається, оскільки відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: 288.5.1. не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, 288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Згідно ст. 271.1. Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна

грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного

відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до частини 2 статті 20 і частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку

земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як

витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної

документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається

центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних

відносин.

До матеріалів справи позивачем додано витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.02.2018р., виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області № 18-22- 0.33-1001/116-18, від 12.11.2019 року № 18-22-0.33-2289/116-19, виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області, на підставі якого здійснено розрахунок розміру орендної плати, яку б могла отримати Хмельницька міська рада від передачі відповідачу в оренду земельної ділянки. Таким чином, поданий позивачем витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки відповідає вимогам ст. 23 Закону України "Про оцінку земель", а відповідно проведені на їх підставі розрахунки безпідставно збережених коштів є обґрунтованими і відповідають вимогам чинного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17 у справі № 922/955/18 та від 29.05.2019, на які посилається відповідач у відзиві на позов.

Позиція відповідача про те, що неотримання позивачем відповідних коштів відбулося з вини позивача, тому зі сторони відповідача здійснювалися всі необхідні дії для укладення договору оренди земельної ділянки суд до уваги не приймає, оскільки положення глави 83 ЦК України, якою регулюються спірні правовідносини і обґрунтовується позов, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Таким чином, при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, чому відповідач не оформив право користування даною земельною ділянкою, в тому числі, і якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Суд погоджується із твердженнями позивача про користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та без сплати коштів за користування.

Із врахуванням викладеного, протягом періоду використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів (з 01.01.2016 до 01.10.2019р.) судом визначено, що обґрунтованою є стягнення 18 311,16 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Також, при вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Згідно зі ст. ст. 73, 76-79 Господарського кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо письмової позиції відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, судом враховується, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 року у справі №910/9452/17).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252 - 255 ЦК.

За змістом вказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статей 256, 267 Цивільного кодексу України можливість захисту в судовому порядку цивільного права обмежена позовною давністю, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі та саме з урахуванням причин пропущення позовної давності. На думку суду, недоречним є посилання відповідача у відзиві на позов на факт заявлення вимог про стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати поза межами строку позовної давності. Адже в разі наявності в матеріалах справи доказів, що свідчать про обставини, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вони мають бути належно оцінені та враховані судом.

При цьому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За змістом п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів" позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, ; 6-2376цс16 від 19.04.2017 р.).

Слід зазначити, що оскільки позовна давність законом визначена як строк, для правильного застосування правил про позовну давність принципове значення має встановлення початку перебігу такого строку.

За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому, початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Як зазначає Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014р. у справі №3-23гс14 (5011-32/13806-12), визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Верховний Суд України у постанові від 22.04.2015р. у справі № 6-48цс15 зазначив, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Як вбачається із матеріалів справи, Хмельницька міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 18 311,16грн. за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в період з 01.01.2016 до 01.10.2019р.

При цьому, у матеріали справи позивачем надано лист Управління земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів від 27.02.2018. до Головного управління ДФС у Хмельницькій області щодо надання інформації про сплачені суми орендної плати/земельного податку в т.ч. за земельну ділянку по АДРЕСА_1 в період 2015 - 2018 роки.

27.03.2018р., 14.06.2019р. Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області було

надано інформації щодо сплачених коштів орендної плати/земельного

податку та вказано, що ФОП Гомонова В. М. за земельну ділянку по АДРЕСА_1 сплатила у 2016 - 17 155,33 грн.,у 2017 - 18 184,65 у 2018 - 18 184,65 грн., у 2019 - 6061,56 грн.

Також 05.03.2018р. представниками відділу оренди та продажу землі управління земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради здійснено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 та складений Акт обстеження земельної ділянки від 05.03.2018р. При обстеженні земельної ділянки по АДРЕСА_1 комісією встановлено, що на земельній ділянці знаходиться приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Окрім цього, як вбачається із наданої позивачем копії ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 23.10.2019 судом закрито провадження у справі №686/7740/19 за позовом Хмельницької міської ради до Гомонової Валентини Михайлівни стосовно стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, у зв`язку із віднесенням розгляду даної справи до юрисдикції господарського суду.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта - Хмельницької міської ради, що його реалізує (використання відповідачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 без належних правових підстав починаючи з 01.01.2016р.), а з моментом, коли позивач довідався або міг довідатись про таке порушення (зокрема із листів від 27.03.2018р., 14.06.2019р. Головного управління ДФС у Хмельницькій області про надання інформації щодо сплачених коштів орендної плати/земельного податку ФОП Гомоновою В. М. за земельну ділянку по АДРЕСА_1), зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено.

Окрім цього, як вбачається із листів від 27.03.2018р., 14.06.2019р. Головного управління ДФС у Хмельницькій області ФОП Гомонова В. М. частково сплачувала кошти орендної плати/земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1 (сплатила у 2016 - 17 155,33 грн.,у 2017 - 18 184,65 у 2018 - 18 184,65 грн., у 2019 - 6061,56 грн.), тобто відповідач вчиняла дії, що свідчить про визнання нею свого обов`язку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Застосування термінів позовної давності має на меті забезпечення юридичної визначеності та запобігання несправедливості (аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України 16.11.2016 під час розгляду справи №6-2469цс16).

Отже під час вирішення справи суди повинні надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мав позивач об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права до спливу строку для звернення за захистом до суду і чи можливо було при цьому встановити наявність підстав для визнання незаконними дії відповідача з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі не доведення протилежного. Порівняльний аналіз термінів "дізнався" і "міг дізнатися", що містяться в статті 261 Цивільному кодексі України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення лише факту, із-за якого позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захист до суду, недостатньо.

Дослідивши та надавши правову оцінки вказаним позивачем обставинам на думку суду, позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права у межах трирічного строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Хмельницької міської ради, м. Хмельницький до фізичної особи-підприємця Гомонової Валентини Миколаївни , м. Хмельницький про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 18 311,16грн. задовольнити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця Гомонової Валентини Миколаївни ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Хмельницької міської ради (29000, м. Хмельницький, вул. Гагаріна, 3, ) - 18 311,16грн грн. (вісімнадцять тисяч триста одинадцять гривень 16 коп.) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, 1921грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 коп.) витрат на оплату судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 13.04.2020р.

Суддя І.В. Заярнюк

Віддрук. у 3 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (29013, м. Хмельницький, вул. Гагаріна, 3) - рек. з пов. про вручення;

3 - відповідачу (АДРЕСА_3) - рек. з пов. про вручення.

Суддя І.В. Заярнюк