ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"14" квітня 2020 р. м. ХарківСправа № 922/1826/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

розглянувши заяву боржника (вх. № 8859 від 09 квітня 2020 року) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна", м. Київ

до Приватне акціонерне товариство "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського", м. Сєвєродонецьк

про стягнення коштів у розмірі 124 970,05 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

25 травня 2015 року, рішенням господарського суду Харківської області у справі № 922/1826/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна" до Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" про стягнення 124 970,05 грн., позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Заммлер Україна" 112 929,36 грн. основного боргу, 11 582,47 грн. пені та 2 490,24 грн. судового збору, в решті позову відмовлено. На виконання вище вказаного рішення 09 червня 2015 року господарським судом Харківської області було видано відповідний наказ та направлено на адресу стягувача.

18 серпня 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 49431956 з виконання наказу господарського суду Харківської області № 922/1826/15 від 09 червня 2015 року. Надалі, 14 січня 2020 року старшим державним виконавцем Луганського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) прийнято виконавче провадження № 49431956 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області № 922/1826/15 від 09 червня 2015 року.

09 квітня 2020 року від боржника надійшла заява, в порядку статті 328 Господарського процесуального кодексу України, про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (вх. № 8859).

Дослідивши подану заяву та додані до неї документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 328 Господарського процесуального кодексв України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Суд враховує, що у вирішенні питань, які виникають при розгляді заяв, поданих на стадії виконання судових рішень, застосовуються загальні положення Господарського процесуального кодексу України, якими врегульовано вимоги подачі заяв з процесуальних питань.

Так, за змістом статті 169 Господарського процесуального кодексу України заяви з процесуальних питань, подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви з процесуальних питань визначені у статті 170 ГПК України.

Зокрема, частиною 2 статті 170 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмова заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником або його представником.

Разом з тим, суд зазначає, що реалізація права на підписання заяви, поданої в порядку статті 328 Господарського процесуального кодексу України - є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку самопредставництва або її процесуальним представником.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Таким чином, обов`язок суду перевірити належність доказів наявності у представника права вчиняти конкретну процесуальну дію зумовлений, головним чином тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в сумі свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки.

Частинами 1 та 3 статті 237 Цивільного кодексу України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє (частина 1 статті 240 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 58 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Одночасно, відповідно до статті 60 Господарського процесуального кодексу України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи; повноваження адвоката як представника пдтверджуються довіреністю або ордером.

Судом встановлено, що заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, підписано представником Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського" адвокатом Ткаченко Д.А. на підтвердження повноважень якого представлено до матеріалів заяви копію довіреності від 03 січня 2020 року.

Звернення до суду з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів, з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема адвоката, при реалізації права на справедливий суд (стаття 131-2 Конституції України, статті 16, 58 ГПК України та стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази подаються в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, делегованих йому особою, що реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника (подібна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 10 березня 2020 року у справі № 640/19363/18).

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правовим висновком постанови Великої Палати Верховного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 817/66/16 укладання договору про надання правової допомоги є професійним обов`язком адвоката, передбаченим Законом України.

В розрізі викладеного вбачається, що довіреність має похідним характер від договору про надання правової допомоги, укладення якого є імперативною вимогою Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Водночас, матеріали заяви боржника не містять жодних доказів на підтвердження того, що між Приватним акціонерним товариством "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського" та адвокатом Ткаченко Д.А. було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до вимог статей 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», як і не було зазначено про неможливість подання таких доказів.

При цьому суд також враховує практику Європейського суду з прав людини сформульовану в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31), де зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Оскільки адвокат Ткаченко Д.А., який підписав подану до суду заяву, в порядку статті 328 Господарського процесуального кодексу України, не надав до її матеріалів договір про надання правової допомоги, суд не може дійти однозначного висновку, що визначена заява підписана особою, яка має право її підписувати.

Також суд зазначає, що частина 2 статті 170 Господарського процесуального кодексу України, встановлює обов`язок заявника до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додати докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

І саме вимоги процесуального законодавства зобов`язують суд, на стадії прийняття до розгляду заяви поданої, в порядку статті 328 Господарського процесуального кодексу України, в сукупності із статтею 170 Господарського процесуального кодексу України, з`ясувати питання обізнаності, зокрема, особи або державного органу, яка здійснює виконання судового рішення, із поданою боржником заявою, через встановлення наявності в матеріалах заяви відповідних доказів її надіслання (надання).

Як свідчать матеріали заяви, на даний час наказ господарського суду Харківської області від 09 червня 2015 року на примусове виконання рішення господарського суду Харківської області від 25 травня 2015 року у справі № 922/1826/15, у відповідності до постанови старшого державного виконавця від 14 січня 2020 року про прийняття виконавчого провадження № 49431956, знаходиться на виконанні в Луганському МВ ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків).

Згідно з пунктом 61 Правил поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Отже, належним та допустимим доказом надсилання іншому учаснику справи заяви, в порядку 328 Господарського процесуального кодексу України, може вважатися розрахунковий документ встановленої форми, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) з надіслання адресату листа з описом вкладення.

Однак, боржником, в порушення вище вказаних норм процесуального законодавства, не додано до заяви жодних доказів її надсилання (надання) органу, діяльність якого спрямована на виконання наказу господарського суду Харківської області від 09 червня 2015 року - Луганському МВ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що є грубим порушенням частини 2 статті 170 ГПК України, яка не містить жодних виключень із загального правила.

Крім того, до матеріалів заяви боржником скеровано пакет документів, який містить на звороті останнього аркуша наклейку із відміткою про те, що документи, які подані разом із заявою, прошиті, пронумеровані та скріплені печаткою підприємства-боржника, із зазначенням назви посади особи, яка засвідчує копії, її ініціалів, прізвища адвокат Ткаченко Д.А., та загальної кількість аркушів. На переконання суду, даний порядок засвідчення копій є таким, що узгоджується із нормами процесуального законодавства.

Частинами 1 та 2 статті 91 ГПК України встановлено, що письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом; копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством; учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначення назви посади особи, яка засвідчує копії, її ініціалів, прізвища та дати такого засвідчення (частини 4, 5 вказаної статті та пункт 5.27 Державної Уніфікованої системи документації ДСТУ 4163-2003).

Втім, подані до матеріалів заяви копії письмових доказів які прошиті, пронумеровані, із зазначення назви посади особи, яка засвідчує копії, її ініціалів, прізвища, дати засвідчення, та скріплені печаткою підприємства-боржника, не відповідають вище викладеним вимогам, оскільки не містять зазначення на наклейці напису слів «Згідно з оригіналом». При цьому, суд звертає увагу боржника, що відмітка, зроблена адвокатом Ткаченко Д.А. на відповідній наклейці про засвідчення копій документів, містить слова «Копія вірна», а не «Згідно з оригіналом».

За висновком щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного суду від 11 липня 2018 року у справі № 904/8549/17, неналежним чином засвідчені документи є недопустимими доказами у справі.

Таким чином, додані до матеріалів заяви у якості доказів в обґрунтування своєї правової позиції документи не можуть вважатися судом належними доказами. Крім того, як визначено вище суд в даній ухвалі, відсутність в матеріалах заяви договору про надання правової допомоги між боржником та адвокатом Ткаченко Д.А. додатково позбавляє суд пересвідчитися в достовірності доказів, поданих у копіях.

Згідно з частиною 4 статті 170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки заява боржника є такою, що не відповідає вимогам частини 2 статті 170 ГПК України, відповідно підлягає повернути без розгляду за ч.4 ст 170 кодексу.

Суд роз`яснює заявнику, що повернення заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду після усунення усіх недоліків, викладених в даній ухвалі.

Керуючись статтями 170, 232-236, 328 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С Монятовського" (вх. № 8859 від 09 квітня 2020 року) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повернути без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ухвалу підписано 14 квітня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко

922/1826/15