РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.04.2020Справа № 910/2616/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005»

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 71 152,11 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 71 152,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0199-17-00101 від 17.03.2017, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України інформацію щодо № полісу, страховика та страхувальника, ліміту відповідальності та розміру франшизи передбаченої у вищевказаному полісі, за яким було застраховано цивільно-правову відповідальність осіб при експлуатації транспортного засобу марки «Богдан», державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на 03.12.2017 та інформацію щодо страховика та страхувальника, забезпеченого транспортного засобу, ліміту відповідальності, строку дії полісу та розміру франшизи за полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4214080.

10.03.2020 від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла витребувана ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 інформація.

19.03.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2020 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийтранс-2005» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Позивач своїм правом на подання до суду відповіді на відзив протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.03.2017 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - страховик, позивач) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0199-17-00101, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані, зокрема з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 .

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути зокрема майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено в ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

03.12.2017 о 17 годині 10 хвилин, в м. Києві, по вул. О. Довженка, 2, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом « Богдан » д.н.з. НОМЕР_1 , не впевнившись в безпеці, відчинив двері свого авто та створив несподівану перешкоду та здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого було пошкоджено обидва транспортні засоби, чим ОСОБА_2 порушив вимоги п. 15.13 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 08.02.2018 у справі №761/1858/18 встановлено порушення ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України, визнано його винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.

Згідно з Рахунком № С4325614-3 від 12.12.2017, виставленим станцією технічного обслуговування ТОВ «Автодім Атлант-М»., вартість транспортного засобу марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП складає 122 304,22 грн.

Позивач з урахуванням умов Договору добровільного страхування наземного транспорту, склав страховий акт № СТОКА-4918 від 13.12.2017, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 142 304,22 грн.

13.12.2017 між страховиком та страхувальником укладено Угоду про розмір страхового відшкодування відповіді до Договору страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-17-00101 від 17.03.2017, відповідно до якої сторони домовились, за страховим випадком, що мав місце 03.12.2017 з автомобілем «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , застрахованим позивачем за Договором, за обоюдною згодою розмір страхового відшкодування становить 142 304,22 грн. і є остаточним та буде виплачено наступним чином: першу частину в розмірі 20 000 грн. буде виплачено страхувальнику на розрахунковий рахунок згідно заяви; другу частину в розмірі 122 304,22 грн. буде виплачено на розрахунковий рахунок СТО «ТОВ «Автодім Атлант-М» згідно рахунку № С4325614-3 від 12.12.2017.

На підставі складеного страхового акту № СТОКА-4918 від 13.12.2017 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група», виконуючи свої зобов`язання за договором, сплатило страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 20 000 грн. на рахунок страхувальника (платіжне доручення № 34264 від 14.12.2017).

02.04.2019 позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 в порядку регресу витрат у розмірі 142 304,22 грн., пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Як зазначає позивач, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу « Богдан » д.н.з. НОМЕР_1 на момент ДТП не була застрахована в жодній страховій компанії, а тому на відповідача покладається обов`язок з відшкодування шкоди, розмір якої підтверджується виставленим станцією технічного обслуговування рахунком.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що з матеріалів справи вбачається лише виплата страхового відшкодування у розмірі 20 000 грн. згідно платіжного доручення № 34264 від 14.12.2017, а отже позивачем не надано доказів виплати страхового відшкодування у розмірі 142 304,22 грн.

Також, відповідач зазначає, що станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність внаслідок експлуатації транспортного засобу марки «Богдан» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована згідно полісу № АК/ 4214089 на суму 100 000 грн., в свою чергу, наданий позивачем витяг з сайту МТСБУ стосовно полісу № АК/4214080 не має ніякого відношення до даної справи, оскільки стосується транспортного засобу марки «Богдан» д.н.з. НОМЕР_9 , а отже з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом зокрема є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

Позивач виплативши згідно з Договором добровільного страхування наземного транспорту страхове відшкодування, отримав від нього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

02.04.2019 позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 в порядку регресу витрат у розмірі 142 304,22 грн., пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, Васильківський міськрайонний суд Київської області у своєму рішенні зазначив, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_2 , який на відповідній правовій підставі керував автобусом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зокрема означеним рішенням встановлено, що «Відповідно до копії Наказу №192 від 01.12.2017 року ОСОБА_2 прийнято з 02.12.2017 року водієм автотранспортних засобів категорії D в Товариство з обмеженою відповідальністю "Кийтранс - 2005"

Згідно копії Наказу №87 від 21.06.2018 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади водія ТОВ "Кийтранс - 2005" за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України.

Відповідно до копії Договору оренди транспортних засобів від 19.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ "Кийтранс - 2005", останній орендував, зокрема, транспортний засіб " Автобус Богдан", номерний знак НОМЕР_1 , з метою його цільового використання.».

Таким чином, означеним рішенням, яке набрало законної сили встановлено факт завдання шкоди ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов`язків перед ТОВ «Кийтранс-2005».

Означені обставини сторонами не заперечуються.

Пунктом 1 статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Дана позиція закріплена також в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у відповідності до якого відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Таким чином, частина 1 статті 1172 Цивільного кодексу України встановлює загальні правила відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"),

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб марки « Богдан » д.н.з. НОМЕР_1 , яким спричинено ДТП станом на дату ДТП було застраховано у ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4214089, копія якого наявна в матеріалах справи.

В свою чергу наданий позивачем витяг з бази МТСБУ щодо Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4214080 судом до уваги не приймається, оскільки останній стосується іншого транспортного засобу, а саме транспортного засобу марки «Богдан» д. н.з. НОМЕР_9 .

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із п.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. (ст. 1188 ЦК України)

При цьому, спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №910/3650/16 та 910/32969/15.

З наявного у матеріалах Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4214089, вбачається, що ліміт відповідальності страховика становить 100 000 грн., франшиза - 0 грн.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об`єктів страхування.

Абзацом 1 статті 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Абзацом 16 ст.9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Згідно із статтею 27 Закону України „Про страхування" страховик має право вимоги в межах його фактичних затрат.

Таким чином, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження виплати страхового відшкодування позивачем надано платіжне доручення № 34264 від 14.12.2017 на суму 20 000 грн., інших доказів в підтвердження виплати позивачем страхового відшкодування в іншому розмірі, матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

У зв`язку з викладеним, судом відхиляються посилання позивача на виставлений Рахунок № С4325614-3 від 12.12.2017, виставлений станцією технічного обслуговування ТОВ «Автодім Атлант-М», як доказ в підтвердження фактичної виплати позивачем страхового відшкодування, оскільки такий рахунок є лише попереднім документом та за відсутності у матеріалах справи доказів його оплати, не може бути належним доказом в підтвердження виплати позивачем страхового відшкодування в розмірі 142 304,22 грн.

Водночас, позивач зазначає, що вина сталась внаслідок порушення правил дорожнього руху обома водіями, а отже відповідачем має бути відшкодовано суму у розмірі 71 152,11 грн. (половина розміру завданої шкоди).

Проте, оскільки транспортний засіб автомобіль марки «Богдан» д.н.з. НОМЕР_1 , яким спричинено ДТП станом на дату ДТП було застраховано у ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4214089, копія якого наявна в матеріалах справи, а заявлена до суму страхового відшкодування не перевищує ліміт відповідальності страховика за означеним полісом, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 910/7825/19.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 27.04.2020

Суддя О.А. Грєхова