УХВАЛА

м. Київ

08.04.2020Справа № 910/10256/19

Господарський суд міста Києва у складі:

судді: за участю секретаря:Данилової М.В. Бордунової К.Е.
розглянувши матеріали скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Л.І. по справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА"

до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 20 085,00 грн.

за участю представників:

стягувача - не з`явився;

боржника - не з`явився;

ВДВС - не з`явився;

ОБСТАВИНИ СКАРГИ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Л.І., в якій просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль JI.I. щодо не повернення наказу Господарського суду міста Києва по справі № 910/10256/19 від 04.11.2019 стягувачу без виконання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язати державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль JI.I. винести постанову про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 по справі № 910/10256/19 стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2020 року розгляд скарги було призначено на 25.03.2020 року. Проте, розгляд скарги не відбувся у зв`язку з лікарняним судді Данилової М.В.

У зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» № 540-IX від 30.03.2020 року суд повторно призначив розгляд скарги по суті у судовому засіданні в режимі відеозв`язку на 08.04.2020 р.

Проте, учасники процесу не скористались своїм правом на участь в судовому засіданні.

Державний виконавець в своїх поясненнях від 03.04.2020 року просив проводити розгляд скарги без його участі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду скарги і вирішення скарги по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2019 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Л.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60899013 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва по справі № 910/10256/19 від 04.11.2019 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» суму у розмірі 22006 грн.

14.01.2020 року AT «Укрзалізниця» на адресу Відділу направлено заяву про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому провадженню № 60899013 на підставі Пункту 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 2 жовтня 2019 року №145-ІХ.

Згідно з даними з офіційного сайту Укрпошти щодо відстеження поштових відправлень 16.01.2020 р. заяву AT «Укрзалізниця» отримано уповноваженою особою ВДВС та станом на день подання скарги відповіді на заяву AT «Укрзалізниця» так і не отримано та дії щодо повернення виконавчого документа на підставі ч. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем так і не здійснено.

Боржник вважає неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. щодо неповернення наказу Господарського суду міста Києва по справі № 910/10256/19 від 04.11.2019 стягувачу без виконання на підставі Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» №145-ІХ від 02.10.2019 року, який набрав чинність 20.10.2019 р.

Згідно з пунктом І вищезазначеного Закону визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (Відомості Верховної Ради України, 1999 p., № 37, ст. 332 із наступними змінами).

Пунктом III Прикінцевих та перехідних положень Закону також встановлено заборону вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Так, відповідно до додатку 2 до Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 7 липня 1999 року № 847-XIV до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації було включено «... Акціонерне товариство «Українська залізниця» 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5.»

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.12.2019 за виконавчим провадженням №60899013 була винесена державним виконавцем після набрання чинності Закону №145-ІХ. Отже на думку скаржника, державний виконавець порушив норми вказаного вище Закону.

Скаржник вважає, що пунктом III Прикінцевих та перехідних положень Закону також встановлено заборону вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Предметом стягнення за судовим наказом Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 р. по справі № 910/10256/19 є грошові кошти, які за своєю правовою природою виступають як збитки у розмірі 22006 грн.

На думку скаржника на примусове стягнення за судовим наказом Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 р. по справі №910/10256/19, станом на 18.12.2019 р., діяла пряма заборона Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

В свою чергу ВДВС не погоджується з позицією скаржника стосовно тимчасової заборони на вчинення будь-яких виконавчих дій, у тому числі, примусового списання коштів з рахунків AT «Укрзалізниця», оскільки згідно з приписами пункту 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», яким встановлено заборону вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Так, грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Будь-якій заборгованості передує зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пункт 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», адже вказані обмеження не застосовуються до виконавчих дій щодо стягнення грошових коштів, товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Вищевказана норма Закону містить сполучник «і», що за правилами українського правопису є розділовим сполучником за допомогою якого з`єднуються незалежні частини складносурядного речення. Таким чином, в даному випадку підрядна частина речення «що були передані в заставу за кредитними договорами» відноситься лише до «товарів».

Відповідно по норм чинного законодавства України грошові кошти не можуть бути предметом застави. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

Згідно зі статтею 90 ЦК України майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Із системного аналізу вищезазначених норм законодавства можна прийти до висновку, що предметом застави не можуть бути грошові кошти, а тому приписи пункту 3 Розділу III Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» не передбачають заборону стягнення грошових коштів із об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, тобто із скаржника.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, тобто дані норми носять для державного виконавця імперативний характер.

Частиною 1 статті 11 Закону визначено загальні строки у виконавчому провадженні, а саме строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Розділом VII Закону регулюється порядок звернення стягнення на майно боржника, так у частині 1 статті 48 вказано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Абзац 1 частини 2 вказаної статті передбачає заборону звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Статтею 56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця роз поряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначені засади виконавчого провадження, серед яких: верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; справедливість, неупередженість та об`єктивність.

Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено випадки повернення виконавчого документа стягувану, а саме якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6)у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувану в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; 11) Запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Частиною 3 розділу ІІІ Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" визначено, що забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Отже, означеним законом не заборонено звертати стягнення на грошові кошти, в тому числі і Акціонерного товариства «Українська залізниця».

При цьому судом враховано, що означене було доведено до відома та врахування в роботі в тому числі начальникам районних відділів державної виконавчої служби у місті Києві шляхом надання Міністерством юстиції України офіційних роз`яснень № 35/20.4.2/-20 від 30.01.20.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом

Ст. 339 ГПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця органу держаної служби під час виконання судового рішення. Відповідно до ст. 340 ГПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Ст. 341 ГПК України передбачено строк подачі скарги до суду у десятиденний термін з моменту коли сторона узнала про порушення її прав.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, державним виконавцем з врахуванням чинного законодавства про виконавче провадження а також пункту 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та не повернено наказ Господарського суду міста Києва від 04.11.2019 року по справі №910/10256/19.

Враховуючи вищенаведене та те, що скаржником не доведено бездіяльність державного виконавця, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги в порядку ст. 344 ГПК України не здійснюється, оскільки нормами Закону України «Про судовий збір» не встановлено розміру ставки судового збору за звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, інших витрат пов`язаних з розглядом скарги учасниками судового процесу не заявлено.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 342, 343, 345 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні скарги на бездіяльність головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Коваль Л.І. відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ X "Прикінцеві положення" доповнити пунктом 4 такого змісту: "4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19)".

Ухвалу підписано 13.04.2020 р.

Суддя М.В. Данилова