РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2020Справа № 910/121/20
Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-Промислова Фінансова Компанія «ТЕРКОН» (пр-т Мануйлівський, буд. 57, кв. 7, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Тверська, буд. 5, м. Київ, 03680) про стягнення 91266,05 грн,

Без виклику сторін

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-Промислова Фінансова Компанія «ТЕРКОН», звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-Промислова Фінансова Компанія «ТЕРКОН» 47505,21 грн пені, 35842,84 грн інфляційних нарахувань, 7918,00 грн 3% річних та судові витрати у справі.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує порушенням відповідачем своїх зобов`язань по договору поставки № ПЗ/П-181205/НЮ від 02.08.2018 щодо повної оплати отриманого товару у визначений строк у зв`язку з чим позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні нарахування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2020 позовна заява прийнята до розгляду, у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву, а також всіх докази, що підтверджують заперечення проти позову, позивачу запропоновано у строк не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, відповідачу надано строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив (у разі подання такої) подати заперечення на відповідь на відзив.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі позивачем отримано 05.02.2020, відповідачем - 30.01.2020, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

19.02.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про те, що нарахування відсотків тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не на штрафний характер відсотків, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України. Відповідач просить суд врахувати обставини фактичного виконання зобов`язань відповідача перед позивачем та зменшити розмір нарахованих 3% річних від простроченої суми, що стягується, у зв`язку із тяжким фінансовим становищем відповідача та відсутності своєчасного фінансування, а також враховуючи повне фактичне виконання своїх зобов`язань за договором та відсутності збитків позивача. У зв`язку із вказаними обставинами, а також відсутності доказів, які б свідчили про можливе погіршення фінансового стану чи ускладнення в господарській діяльності для позивача, відповідач просить також застосувати зменшення розміру пені. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не виконано п.п. 9.1., 9.2. договору щодо досудового врегулювання спору.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

02.08.2018 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-промислова фінансова компанія «ТЕРКОН» (постачальник) укладено договір № ПЗ/П-181205/НЮ, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю певну продукцію (товар) відповідно до специфікації № 1 (додаток № 1), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Додатковою угодою № 1 від 13.12.2018 до укладеного договору сторонами внесено зміни у розділ 15 договору «Місцезнаходження та банківські реквізити сторін».

Згідно із п.п. 1.2.-1.5. розділу 1 договору сторонами погоджено найменування товару (шпалопідбивка ЕШП) виробництва ПрАТ «ФОРЕЗ», 2018 року виписку, а також визначено, що кількість та асортимент товару визначений у специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 12.1. розділу 12 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків до повного виконання.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3. розділу 3 договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації № 1 (додаток № 1). Сума договору складає 1235000,00 грн без ПДВ, ПДВ 20% 247000,00 грн, разом з ПДВ 1482000,00 грн.

Згідно із специфікацією № 1 (додаток № 1 до договору) сторонами визначено поставку шпалопідбивку ЕШП у кількості 150 штук загальною вартістю 1482000,00 грн з ПДВ.

Відповідно до розділу 4 договору розрахунки за поставлений товар здійснюються у безготівковій формі. Покупець здійснює оплату поставленого товару, на підставі виставлених рахунків, протягом 20 банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі товару, але не раніше реєстрації податкової накладної.

За умовами п. 5.1. розділу 5 договору товар повинен бути поставлений постачальником у строк не більше 90 календарних днів з дати укладання договору.

Відповідно до видаткової накладної № 293 від 21.12.2018 позивачем поставлено на користь відповідача товар - шпалопідбивку ЕШП у кількості 150 штук на загальну суму 1482000,00 грн.

21.12.2018 сторонами складено та підписано акту прийому-передачі шпало підбивок ЕШП згідно укладеного договору у кількості 150 штук. Зі змісту вказаного акту постачальником і покупцем проведений огляд та запуск в експлуатацію продукції, що передається. Покупець не має претензій до постачальника по якості, кількості та комплектності продукції. Шпалопідбивки ЕШП у кількості 150 штук перевірено. Продукція повністю працездатна згідно з паспортними характеристиками.

Відомості щодо поставки даного товару на обумовлену вартість має своє відображення у податковій декларації позивача, сформованої 21.12.2018.

За умовами п.п. 6.1.2., 6.3.1. розділу 6 покупець постачальник зобов`язаний поставити товар у строк, встановлений цим договором, а покупець - своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за поставлений товар.

29.03.2019 відповідачем здійснено оплату за поставлений товар у розмірі 1482000,00 грн, про що свідчить платіжне доручення № 1667058 від 29.03.2019.

За умовами п.п. 7.1., 7.2.1. п. 7.2. розділу 7 договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за даним договором винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України і цим договором. У разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає про порушення відповідачем строків проведення оплати за поставлений товар у зв`язку з чим позивач звернувся в суд з даним позовом.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Приписами ст.638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Матеріалами справи, фактичними обставинами справи підтверджується факт укладення між сторонами договору поставки № ПЗ/П-181205/НЮ від 02.08.2018, за умовами якого позивачем на користь відповідача має бути поставлено товар (шкалопідбивку ЕШП) у кількості 150 штук загальною вартістю 1482000,00 грн з ПДВ.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивачем виконано умови договору поставки та здійснено поставку товару на визначену суму, що підтверджується видатковою накладною № 293 від 21.12.2018, актом прийому-передачі шпалопідбивок ЕШП від 21.12.2018. Вказані видаткова накладна та акт прийому-передачі підписано стороною відповідача без зауважень та застережень.

При цьому за умовами п. 4.2. розділу 4 договору відповідач мав провести оплату поставленого товару протягом 20 банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі, але не раніше реєстрації податкової накладної.

Згідно податкової накладної від 21.12.2018, якою визначено вартість поставленого товару та квитанції, податкова накладна доставлена до центрального рівня Державної податкової служби України 15.01.2019.

В той же час оплату вартості поставленого товару здійснено лише 29.03.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 1667058 від 29.03.2019. Вказаний факт стороною відповідача не заперечується.

Таким чином, враховуючи порушення умов укладеного між сторонами договору з боку відповідача в частині своєчасної оплати поставленого товару, суд доходить висновку про правомірність заявлених позовних вимог.

Позивачем до сплати відповідачу нараховано суму пені у розмірі 47505,21 грн, 3% річних у розмірі 7918,00 грн та інфляційні нарахування у розмірі 35842,84 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 552 Цивільного кодексу України визначено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних приймається судом в якості належного та підтверджується фактичними обставинами. Заперечень щодо вказаних нарахувань відповідачем не надано.

Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань, то суд зазначає.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 911/717/19.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 924/532/19.

Позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних нарахувань включено до розрахунку період січня, лютого та березня 2019 року. В той же час за умовами договору оплата вартості поставленого товару мала бути здійснена до 22.01.2019, при цьому сплачена відповідачем 29.03.2019.

Таким чином, при проведенні розрахунку інфляційних нарахувань до розрахунку має бути включено лютий та березень 2019 року.

Судом проведено належний розрахунок інфляційних нарахувань, які складають 20748,00 грн. Відповідачем належного розрахунку не проведено, доказів у спростування вимог про стягнення інфляційних нарахувань не надано.

Щодо тверджень відповідача про необхідність врахування фактичного виконання зобов`язання з його боку, а також скрутність фінансового становища та своєчасності фінансування та необхідність врахування положення про компенсаційність характеру нарахування відсотків, відсутності доказів погіршення фінансового стану чи господарської діяльності позивача не приймаються судом в якості підстави для зменшення суми пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки пред`явлення таких позовних вимог є правом кредитора, при цьому фактичне виконання зобов`язання не звільняє боржника від можливого нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань, враховуючи порушення строку виконання зобов`язань. Крім того, скрутність фінансового становище не слугує беззаперечною підставою для звільнення від сплати таких виплат.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму пені у розмірі 47505,21 грн, 3% річних у розмірі 7918,00 грн та інфляційні нарахування у розмірі 20748,00 грн, а всього 76171,21 грн.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 120, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Тверська, буд. 5, м. Київ, 03680, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-Промислова Фінансова Компанія «ТЕРКОН» (пр-т Мануйлівський, буд. 57, кв. 7, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000, ідентифікаційний код 21866643) пеню у розмірі 47505 грн 21 коп, 3% річних у розмірі 7918 грн 00 коп, інфляційні нарахування у розмірі 20748 грн 00 коп та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1603 грн 28 коп, а всього 77774 (сімдесят сім тисяч сімсот сімдесят чотири) грн 49 (сорок дев`ять) коп.

3. В решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 4 розділу X «Прикінцеві положення» та п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Дата складення та підписання рішення 15.04.2020.

Суддя В.О.Демидов