РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2020Справа № 910/15806/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Ваховська К.А., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"(61034, м. Харків, вул. Полтавський шлях, 188-А)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4),

Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ),

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дегтярьова Ангеліна Володимирівна (61105, м. Харків, вул. Киргизька, 19)

про визнання договору недійсним

за участю представників учасників згідно з протокол судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" до Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш", Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 1 -го поверху №284, загальною площею 126,6 кв.м. в літ. "Ч-3", що розташоване за адресою: місто Харків, вул. Киргизька, буд. 19 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В., реєстровий №12.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач-1 зазначає, що він є єдиним учасником відповідача-1, а позивач-2 був учасником відповідача-1 на момент укладення оскаржуваного договору. На думку позивачів, спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено за відсутності відповідного рішення учасника товариства, у зв`язку з чим вартість корпоративних прав суттєво зменшилась, що призвело до порушення прав позивачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 позовну заяву разом з доданими до неї матеріалами вирішено направити за підсудністю до Господарського суду Харківської області.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2020 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва №910/15806/19 від 11.11.2019.

21.01.2020 позовні матеріали № 910/15806/19 були повернуті до Господарського суду міста Києва для розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/15806/19 та вирішив розглядати її за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні 19.02.2020.

Даною ухвалою судом було також залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_2 та Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дегтярьову Ангеліну Володимирівну.

17.02.2020 до канцелярії суду надійшла заява відповідача-1 про проведення розгляду справи без їх участі та заява про визнання позову, у якій останній вважає, що позовні вимоги у даній справі є похідними від спору у справі №910/8923/17, а тому користуючись своїм правом відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України визнає повністю заявлені позовні вимоги.

18.02.2020 через загальний відділ діловодства суду надійшли пояснення третьої особи-1, у яких остання заперечує проти позову та зазначає, що позивачі, із зловживанням права на подання позову, намагаються здійснити перегляд рішення Верховного суду у справі №910/8923/17. Крім того, за доводами третьої особи-1, позовна заява суперечить фактичним обставинам та відповідним правовідносинам сторін щодо фактичного виконання спірного договору його сторонами, відсутності у сторін будь-яких намірів, окрім створення правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді переходу права власності на об`єкт від продавця до покупця. У додатках до вищевказаних пояснень третьою особою-1 було подано також заяву про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 19.02.2020 суд на місці ухвалив задовольнити усне клопотання позивачів та відкласти підготовче засідання на 04.03.2020.

03.03.2020 до канцелярії суду надійшла відповідь на письмові пояснення третьої особи, у яких відповідач-1 заперечує щодо доводів третьої особи та зазначає про фіктивність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.01.2015; про відсутність у третьої особи права на звернення із заявою про застосування строків позовної давності; про наявність права позивачів на звернення з позовом до суду та помилковість тверджень третьої особи про те, що позивач-1 є директором ТОВ Інженерний центр "Енергомаш". Крім того відповідач-1 звертає увагу, що повідомлення ТОВ «Тімсен» від 25.03.2016 є неналежним та неправдивим доказом здійснення оплати та відсутності заборгованості за 5 договорами купівлі-продажу об`єктів нерухомості від 23.02.2016, оскільки відсутні з боку третьої особи-1 чи відповідача-2 довідки-виписки із банківських рахунків про перерахування коштів.

04.03.2020 через загальний відділ діловодства суду надійшла відповідь позивачів на пояснення третьої особи, у якій останні просять суд відмовити в задоволенні заяви про застосування позовної давності та задовольнити їх позовні вимоги.

У судовому засіданні 04.03.2020 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 18.03.2020 у зв`язку з наданням можливості ознайомитись з поданими документами.

16.03.2020 до канцелярії суду надійшла заява відповідача-1 про закриття підготовчого провадження та призначення розгляд справи по суті, а також про проведення підготовчого засідання 18.03.2020 без їх участі.

18.03.2020 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 08.04.2020.

У судовому засіданні 08.04.2020, за участі представника позивачів, суд керуючись ч. 2 ст. 216 ГПК України оголосив перерву в судовому засіданні до 15.04.2020.

10.04.2020 до канцелярії суду надійшло клопотання позивачів про долучення до матеріалів справи квитанцій про сплату судового збору, а також клопотання про розгляд справи без їх участі.

У судове засідання, призначене на 15.04.2020, представники відповідачів та третіх осіб не з`явились, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляли, про причини неявки суд не повідомляли, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Товариству з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" на праві власності належало приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м в літ. "Ч-3", розташоване за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 19, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

06 січня 2015 року між ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" (надалі- продавець, відповідач-1) та ТОВ "Тімсен" (надалі- покупець, відповідач-2) був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим №12 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м в літ. "Ч-3" (нежитлове приміщення), що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 19, на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов`язується сплатити оговорену грошову суму.

Пунктом 2.1 договору визначено, що продаж нежитлового приміщення, визначеного п. 1.1 розділу 1 цього договору, вчиняється за ціною 8 162,77 грн., у тому числі ПДВ 20%, які покупець зобов`язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015.

Згідно з п. 4.1 договору передача вказаного приміщення продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення, що підписується уповноваженими на це представниками сторін упродовж 3 днів після підписання цього договору.

Вищевказаний договір з боку ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" був підписаний ОСОБА_3, який був директором відповідача-1 у період з 05.11.2013 по 19.06.2016.

Станом на момент підписання договору єдиним учасником відповідача-1 було Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ «ЕНЕРГОМАШ» (надалі- позивач-2), директором якого також був ОСОБА_3 .

Крім того, станом на 06.01.2015 єдиним учасником позивача-2 було Товариство з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЕНЕРГОМАШ-ПРОЕКТ» у статутному капіталі якого частка ОСОБА_3 складала 50%, а єдиним учасником відповідача-2 - ОСОБА_4 , який був директором ТОВ «НВП «ЕНЕРГОМАШ-ПРОЕКТ».

З 20 липня 2016 року виконуючим обов`язки директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" на невизначений термін, одним з кінцевих бенефіціарних власників Товариства, а також одноособовим учасником позивача-2, є ОСОБА_1 .

Позивачі звертаючись з позовом до суду зазначають, що при укладені спірного договору було порушено право ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" брати участь в управлінні відповідача-1 та зменшилась вартість корпоративних прав, що свідчить про фактичне завдання збитків позивачам.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Як на підставу недійсності договору позивачі вказують на те, що він є фіктивним, тобто не спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, і таким, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За змістом ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Судом встановлено, що станом на момент укладення спірного договору ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" було власником нежитлового приміщення 1-го поверху № 284 загальною площею 126,6 кв.м літ. "Ч-3", розташованого за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 19, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі оспорюваного договору вказане майно було відчужене на користь ТОВ "Тімсен", про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За доводами позивачів, які не заперечуються відповідачем-1, в момент укладення спірного договору Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" перебувало у скрутному фінансовому становищі, оскільки у 2014 році ним було отримано позов від ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення грошових коштів у сумі 42 450 362,92 грн та 7 729 458,42 долара США, за яким у січні 2015 року було порушено провадження господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно. При цьому відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов`язаних юридичних осіб.

Зокрема, як встановлено судом, на момент укладення договору (06.01.2015) єдиним учасником ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" було Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", єдиним учасником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект".

Як вбачається із витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 06.01.2015 керівником відповідача-1, який підписав оспорюваний договір, був ОСОБА_3 , який одночасно був керівником ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" та учасником ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект" з часткою в статутному капіталі у розмірі 50,0%.

При цьому, керівником ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект" (учасником якого був директор відповідача-1) станом на момент укладення спірного договору був ОСОБА_4 , який в свою чергу був єдиним учасником відповідача-2.

З матеріалів справи вбачається, що згодом ОСОБА_3 став 100% власником відповідача-2.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі №922/254/15, яке набрало законної сили, позов банку до Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш", заставодавців і іпотекодавців задоволено повністю, стягнуто солідарно 4 185 927,38 грн. та 7 433 746,77 дол. США заборгованості.

Суд враховує, що відповідач-1 в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача-2 за оспорюваним Договором нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на таке нерухоме майно.

При цьому, відчуження такого нерухомого майна відбулося на користь пов`язаної юридичної особи - ТОВ "Тімсен", єдиним учасником якого виступав ОСОБА_4 , який також одночасно з цим був керівником ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", учасником якого в свою чергу був керівник відповідача-1.

Тобто, фігурування вищевказаних осіб у складі органів управління та керівництва вищевказаних юридичних осіб є свідченням пов`язаності сторін договору купівлі-продажу.

Крім того судом встановлено, що у колишнього директора Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" були відсутні повноваження, делеговані від ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" на укладення договорів купівлі-продажу об`єктів, що належали відповідачу-1. Загальні збори Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" не проводились, жодні рішення, в тому числі й про відчуження нерухомого майна, не приймались.

З матеріалів справи також вбачається, що 23.02.2016 між відповідачем-2 як продавцем та ОСОБА_2 (третя особа-1) як покупцем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлове приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м в літ. "Ч-3", розташованого за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 19 . Посвідчення вищевказаного договору було здійснено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. (третя особа-2).

За загальним правилом (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, обов`язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця.

Таким чином, договір купівлі-продажу є оплатним та встановлює взаємні обов`язки сторін.

Наслідки невиконання договірних зобов`язань встановлені ст.ст. 611, 651, 692 ЦК України.

Судом встановлено, що доказів здійснення ТОВ "Тімсен" оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" у матеріалах справи відсутні, і протягом 2015-2017 років ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов`язань по такому договору, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Крім того, у відповідності до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належних та допустимих доказів оплати третьою особою -1 на користь відповідача-2 за об`єкт, який був придбаний згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2016, матеріали справи також не містять.

Судом також прийнято до уваги наявність кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, та порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ "Тімсен", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", і ТОВ "Завод енергетичного машинобудування" кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема, щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

На підставі викладеного, наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і відповідача-1 як продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача-2, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності відповідача-1.

Судом також прийнято до уваги постанову Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №910/8923/17 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.01.2015, за позов ТОВ Інженерний центр "Енергомаш", який є стороною цього правочину та за твердженням якого останній було вчинено з ТОВ "Тімсен" з метою уникнення звернення стягнення на майно. Так, у вищевказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що даний позов не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

З огляду на те, що укладений між відповідачами договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, існує порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Що стосується заяви третьої особи щодо застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується тільки на підставі заяви, зробленої стороною у справі.

Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, ч. 5 ст. 50 ГПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, ст. 46 ГПК України та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис ст. 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності з нормами ГПК України, суд дійшов висновку, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, в той час як треті особи без самостійних вимог на предмет спору правом подачі вище вказаної заяви не наділені (п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", постанова ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15, постанова ВСУ від 18.03.2015 № 6-25цс15).

Таким чином, вищенаведене свідчить про відсутність у третьої особи права на звернення з заявою про застосування строку позовної давності у порядку ст. 267 ЦК України.

Оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як письмові, речові і електронні докази.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", з покладенням на відповідачів судових витрат у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-го поверху №284, загальною площею 126,6 кв.м. в літ. "Ч-3", що розташоване за адресою: місто Харків, вул. Киргизька , буд . 19, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 24288388) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 30965566), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В., реєстровий №12.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 24288388) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 30965566) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 24288388) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (61034, м. Харків, вул. Полтавський шлях, 188-А, ідентифікаційний код 31645519) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код 30965566) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (61034, м. Харків, вул. Полтавський шлях, 188-А, ідентифікаційний код 31645519) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп.

7. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.04.2020

Суддя Л. Г. Пукшин