ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 квітня 2020 року Справа № 903/82/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни

до відповідача: Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 34187.56 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: н/з.

У зв`язку з неявкою сторін запис розгляду судової справи не здійснювався, відповідно до ст. 222 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Встановив:

Позивач - Фізична особа-підприємець Печук Ірина Василівна звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача - АТ КБ «Приватбанк» 34187,56 грн, з них 32243,79 грн відсотки за користування чужими коштами, 1540,99 грн - 3% річних, 402,78 грн інфляційні.

При обґрунтуванні заявленої вимоги вказує, що 17.03.2011 між ПАТ КБ «Приватбанк» та підприємцем було підписано Договір банківського рахунку (заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки). У відповідності до умов якого Банком було відкрито поточний банківський рахунок у національній валюті на здійснення розрахунково-касового обслуговування; з 01.01.2014 була позбавлена доступу до рахунку та можливості здійснювати платежі з його використанням; в березні 2019 стало відомо, що в серпні 2015 на рахунок АТ КБ «Приватбанк» перераховано за товар кошти в сумі 65000,00 грн, які за повідомленням банку списано на погашення заборгованості; рішенням суду від 19.11.2019 по справі № 903/590/19 встановлено, що банком в період з 21.11.2013 було безпідставно списано коштів в сумі 90133,68 грн; вказує, що відповідач безпідставно користувався коштами позивача в розмірі 68191,50 грн в період з 17.08.2015 до 22.01.2020, тому повинен сплатити проценти за користування коштами в розмірі 32243,79 грн та згідно ч.2 ст. 625 ЦК України 402,78 грн інфляційних та 1540,99 грн - 3 % річних. Також просить стягнути витрати по судовому збору та 6000,00 грн витрат на правову допомогу.

При нормативному обґрунтуванні позову посилається на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 536, 625, 1061, 1066, 1070, 1071, 1073,1074 ЦК України.

Ухвалою суду від 07.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.03.2020, запропоновано відповідачу надати суду відзив, позивачу - відповідь на відзив.

Відповідач 24.02.2020 подав відзив на позов, в якому зазначає, що позов є безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення, при цьому вказує, що позивач звернулася до суду з позовом посилаючись на положення цивільного законодавства, якими регулюються питання виконання сторонами договору банківського рахунку, однак не надано доказів укладення між сторонами договору банківського рахунку; зазначає, що заява про відкриття поточного рахунку не є договором банківського рахунку і в ній відсутні дані про істотні умови, притаманні такому договору, що визначено главою 72 ЦК України; щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних вказує, що дані вимоги є безпідставними, оскільки положення ст. 625 ЦК України можуть бути застосовані лише до договірних відносин, однак позивачем не подано доказів укладення між сторонами договору банківського рахунку.

Ухвалою суду від 03.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.03.2020.

Згідно довідки про неможливість проведення судового засідання від 24.03.2020 судове засідання по справі № 903/82/20, призначене на 24.03.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Костюк С. В. у відпустці.

Ухвалою суду від 30.03.2020 повідомлено сторін про проведення розгляду справи по суті 14.04.2020.

14.04.2020 позивач через відділ документального забезпечення та контролю тодав письмові пояснення щодо відзиву відповідача в яких вказує, що посилання відповідача на безпідставність позовних вимог через відсутність договору банківського рахунку спростовується судовим рішенням у справі № 903/590/19, яким зокрема встановлено,що 20.06.2003 між ПАТ «Приватбанк» та підприємцем було підписано договір № VO 2315 на здійснення розрахунково-касового обслуговування, згідно з яким у Волинської філії було відкрито банківський рахунок у національній валюті; постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 по справі № 903/614/14 встановлено, що 17.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом ФОП Печук І. В. приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку - договорі банківського обслуговування; дані обставини встановлені рішеннями по справах № 903/590/19 та 903/618/14 та не потребують доказуванню в силу положень ГПК України.

Представником позивача 14.04.2020 подано клопотання про відшкодування витрат по судовому збору в сумі 2102,00 грн та витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

14.04.2020 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що не має можливості з`явитись в дане судове засідання, оскільки бере участь в іншому судовому засіданні.

Дане клопотання судом відхилено, оскільки представництво інтересів в суді не обмежене певним колом осіб і відповідач мав можливість забезпечити явку іншого представника.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищенаведене та те, що сторони в судовому процесі повідомлені про розгляд справи належним чином, суд розглядає справу за наявними в ній доказами із-за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

правовідносини між Фізичною особою - підприємцем Печук Іриною Василівною (Позивач) та АТ «Приватбанк» (Відповідач) щодо відкриття та розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку розпочались з 2003 року.

Так, з 20.06.2003 року по 17.03.2011 року між сторонами існували правовідносини засновані на Договорі № VO02315 «На здійснення розрахунково-касового обслуговування» від 20.06.2003р., за умовами якого, Відповідач зобов`язувася надавати Позивачу послуги з розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку у національній валюті, які пов`язані із переказом коштів на рахунок (з рахунку Позивача, в тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня).

17.03.2011 між сторонами укладено Договір банківського рахунку, який складається із Заяви про відкриття поточного рахунку та Картки зі зразками підписів і відбитком печатки. У відповідності до умов Договору від 17.03.2011р., Відповідач відкрив Позивачу поточний банківський рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 у ПАТ "ПриватБанк" та зобов`язувався здійснювати його розрахункове-касове обслуговування. Вказані обставини встановлені рішенням суду у господарській справі № 903/618/14 і не потребують доказування. Так, у Постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019р зазначено наступне: «Як встановлено апеляційним судом, 17.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом відповідач приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах позивача - договорі банківського обслуговування.

Отже, наявність договірних відносин між сторонами заснованих на Договорі банківського обслуговування від 17.03.2011, який складається із Заяви про відкриття поточного рахунку та Картки зі зразками підписів і відбитком печатки у спірному періоді встановлена судом під час розгляду справ № 903/590/19 , № 903/618/14 та не потребує доказування.

Як встановлено під час судового розгляду справи, Договір банківського обслуговування від 17.03.2011 (Заява про відкриття поточного рахунку та Картки зі зразками підписів і відбитком печатки) є єдиним правочином яким врегульовано відносини між сторонами з 17.03.2011 і який діє по даний час і це не заперечується сторонами у справі.

Доказів існування інших правочинів між сторонами щодо відкриття та розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку № НОМЕР_1 , які були б чинними з 17.03.2011 судом не встановлено.

Згідно частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, преюдиціальністю є обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Предметом спору у справі є стягнення з банку процентів за користування грошовими коштами в розмірі 32243,79 грн, інфляційних в сумі 402,78 грн та 1540,99 грн - 3% річних, які розраховано з суми 68191,50 грн - безпідставно списаних банком коштів за період з 22.01.2017 по 22.01.2020 (а.с. 9-12).

При вирішені спору судом враховано наступне.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

За змістом ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Частиною 1 ст. 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

В ст. 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно списаними грошовими коштами суд враховує наступне.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1073 ЦК України передбачена сплата процентів за безпідставне списання банком грошових коштів з рахунку клієнта.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний відповідно до вимог статті 1073 ЦК України та підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити позивачу проценти за користування його грошовими коштами.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України викладених у постановах від 13 грудня 2010 року справі № 3-58гс10; від 14 березня 2011 року у справі № 3-13гс11 та від 06 червня 2011 року у справі № 3-51гс11, за відсутності визначення договором банківського рахунку розміру процентів за користування банком грошовими коштами клієнта та у разі неприйняття банком вкладів на вимогу, банк зобов`язаний сплатити клієнту проценти в розмірі облікової ставки Національного банку України.

Згідно розрахунку позивача проценти за користування чужими коштами за період з 22.01.2017 по 22.01.2020 нараховані з безпідставно списаної банком суми 68191,50 грн виходячи з облікової ставки НБУ становлять 32243,79 грн та підлягають стягненню з відповідача.

Щодо вимги про стягнення інфляційних та відсотків річних, то дана підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За частиною 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно Постанови пленуму ВГС України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ПК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України) ( п.6.1.Постанови Пленуму).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по- перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено доі`овором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання (п.6.2. Постанови Пленуму).

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки спір до розгляду доведено з вини відповідача, сплачений позивачем судовий збір в силу ст.129 ГПК України, слід покласти на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У позовній заяві позивач вказує витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн, у клопотанні від 14.04.2020 підтверджує дані витрати на суму 6000,00 грн, які просить стягнути з відповідача.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Матеріалами справи встановлено, що 27.01.2020 року між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Дія» в особі старшого партнера Петрової Н. П. був укладений договір про надання правової допомоги № 2, за умовами якого (п. 1.1) клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати клієнту юридичну допомогу у справі за позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, в обсязі та на умовах передбачених договором.

За змістом 126 ГПК України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як слідує з матеріалів справи позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в сумі 6000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 230 від 13.04.2020 з призначенням «оплата послуг адвоката за договором про надання правової допомоги від 27.01.2020».

Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До матеріалів справи позивачем було долучено розрахунок суми гонорару за правову допомогу від 27.01.2020, детальний опис наданих адвокатом послуг від 13.04.2020, рахунок на оплату послуг № 2/01-20 на суму 6000,00 грн.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №916/1283/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

А тому суд, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул.Грушевського,1Д, м.Київ, 01001, ) в користь Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 , рахунок № НОМЕР_3 в філії Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 303398) 34187,56 грн, з них 32243,79 грн відсотків за користування чужими коштами, 1540,99 грн - 3% річних, 402,78 грн інфляційних, 2102,00 грн витрат по судовому збору та 6000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом строку, встановленого ст.256 ГПК України, та п.4 розділу Х "Прикінцевих положень" ГПК України в порядку, передбаченому розділом IV ГПК України, з урахуванням приписів розділу ХІ "Перехідні положення".

Дата складення повного

судового рішення

22.04.2020.

Суддя С. В. Костюк