ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

08.04.2020 м. ДніпроСправа № 904/67/20

За позовом Синельникіської міської ради, м. Синельникове Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця Рибалки Віктора Федоровича, м. Дніпро

про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 13.01.2006 укладеною

Суддя Мельниченко І.Ф.

СУТЬ СПОРУ:

Синельниківська міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 13.01.2006 укладеною.

08.01.2020 господарським судом відкрито провадження у справі № 904/67/20, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

03.02.2020 від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 904/67/20. В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилався на те, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.11.2016 було припинено підприємницьку діяльності фізичної особи-підприємця Рибалки Віктора Федоровича, про що внесено запис № 503718.

У зв`язку з чим, посилаючись на приписи статей 20, 175 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що подано позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Розглянувши заявлене клопотання, господарський суд вважає останнє таким, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, 13.01.2006 між Синельниківською міською радою та фізичною особою-підприємцем Рибалкою Віктором Федоровичем було укладено договір оренди земельної ділянки.

Разом з тим, судом сформовано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № станом на 03.02.2020 та встановлено, що реєстратором 01.11.2016 внесено запис №5037187 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Рибалки Віктора Федоровича за власним рішенням.

Тобто, станом на час розгляду справи відповідачем була припинена підприємницька діяльність за власною ініціативою.

Відповідно до частин 1,2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на час розгляду справи втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №910/8729/18, від 09.10.2019р. у справі 127/23144/18.

Згідно зі статтею 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Статтею 26 Цивільного кодексу України передбачено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "фізична особа-підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018р. у справі № 910/16713/15.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598- 609 Цивільного кодексу України, статей 202- 208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018р. у справі № 910/16713/15.

Отже, оскільки зобов`язання Рибалки В.Ф. під час здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця перед позивачем виникли з господарського договору оренди земельної ділянки від 13.01.2006 та не припинились із втратою ним статусу фізичної особи-підприємця, з урахуванням наведених вище положень законодавства, суд доходить висновку про те, що відсутність станом на час розгляду даного спору у Рибалки В.Ф. статусу фізичної особи-підприємця не може бути підставою для закриття провадження справі відповідно до пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Даних висновків суд дійшов відповідно до позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2020р. у справі №909/454/19.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача.

Керуючись 232, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Рибалки Віктора Федоровича про закриття провадження у справі № 904/67/20.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України 08.04.2020, оскарження цієї ухвали окремо від рішення суду не допускається.

Суддя І.Ф. Мельниченко