УХВАЛА

16 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 923/597/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 10.12.2019 (суддя Закурін М. К.)

і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 (головуючий суддя Таран С. В., судді Будішевська Л. О., Лавриненко Л. В.)

за скаргою Комунального підприємства «Парковка та реклама»

на дії та рішення Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області

у справі № 923/597/19

за позовом Комунального підприємства «Парковка та реклама»

до фізичної особи-підприємця Кошарського Олександра Сергійовича

про стягнення 28 227,80 грн

ВСТАНОВИВ:

23.03.2020 скаржник надіслав безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Господарського суду Херсонської від 10.12.2019 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 923/597/19.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 03.04.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на ухвалу Господарського суду Херсонської від 10.12.2019 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 923/597/19 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 10.12.2019, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020, задоволено скаргу КП «Парковка та реклама» на дії та рішення Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, визнано неправомірними рішення та дії начальника відділу Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо винесення повідомлення від 11.10.2019 про повернення судового наказу № 923/597/19 від 17.07.2019 без прийняття до виконання, скасовано повідомлення начальника відділу Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 11.10.2019 про повернення стягувачу судового наказу від 17.07.2019 № 923/597/19 без прийняття до виконання і зобов`язано начальника відділу Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій щодо прийняття до виконання судового наказу від 17.07.2019 № 923/597/19.

Оскаржувані судові рішення мотивовані, зокрема, тим, що суди не вбачають порушень статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» через те, що в наказі господарського суду не зазначено дати народження боржника, оскільки в даному випадку судовий наказ було видано за нормами редакції Господарського процесуального кодексу України щодо суб`єкта господарювання - фізичної особи-підприємця, а не щодо фізичної особи, тому в даному випадку обов`язковим реквізитом за приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника.

У касаційній скарзі скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій під час прийняття оскаржуваних судових рішень, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження», Положення про автоматизованому систему виконавчого провадження, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5. На думку скаржника, вимоги зазначених нормативно-правових актів потребують зазначення дати народження фізичної особи - підприємця у виконавчому документі.

Суд зазначає, що за приписами статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Посилання боржника у касаційній скарзі на те, що виконавчий документ не містить дати народження боржника, у зв`язку з чим він не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягав поверненню стягувачу, є безпідставними, оскільки боржник у даній справі виступав як суб`єкт підприємницької діяльності, а тому наявність дати народження у виконавчому документі не вимагалась.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.03.2018 у справі № 915/127/17, а також в ухвалі Верховного Суду від 16.11.2018 у справі № 916/3188/16.

Окрім цього, у пункті 3 Розділу Х Положення про автоматизованому систему виконавчого провадження, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 зазначено, що єдиний реєстр боржників містить такі відомості: 1) прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження боржника - фізичної особи або найменування, ідентифікаційний код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань боржника - юридичної особи; найменування органу або прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка видала виконавчий документ; найменування органу державної виконавчої служби або прізвище, ім`я, по батькові приватного виконавця, номер засобу зв`язку та адреса електронної пошти виконавця; номер виконавчого провадження; категорія стягнення згідно з пунктом 8 розділу І цього Положення.

З огляду на зазначене, правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті ухвали Господарського суду Херсонської області від 10.12.2019 і постанови Південно-західного апеляційного господарського суду є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, Суд визнає касаційну скаргу Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 10.12.2019 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 від 18.02.2020 у справі № 923/597/19 необґрунтованою та відмовляє у відкритті касаційного провадження за цією скаргою на підставі частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Керуючись статтями 234, 235, 287, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Нововоронцовського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 10.12.2019 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 у справі № 923/597/19.

2. Матеріали касаційної скарги повернути скаржникові разом доданими до неї додатками.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил