ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2020 р. Справа№ 920/827/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Припутніцькій Ю.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 (повний текст складено 06.11.2019)

у справі №920/827/19 (суддя Жерьобкіна Є.А.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Державного підприємства "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон"

про стягнення 5330,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Державного підприємства "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" про стягнення 5330,58 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов Договору №3419/16-ТЕ-29 від 22.01.2016 купівлі-продажу природного газу, в частині оплати за поставлений природний газ, у зв`язку із чим позивачем нараховано 4 794,96 грн. пені та 535, 62 грн. 3 % річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/827/19 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки заборгованість за поставлений природній газ була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", нарахування пені та 3 % річних є неправомірним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 29.11.2019 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», ст.ст. 549-552, 599, 625 ЦК України) та процесуального (ст.ст. 11, 74, 76, 77, 86, 236, 238 ГПК України) права, без дослідження усіх істотних обставин справи.

На переконання скаржника, застосування до даних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості саме станом на дату виникнення заборгованості, та відповідної ліцензії на виробництво теплової енергії.

Судом не зазначено на підставі яких доказів відповідач набув статус учасника процедури врегулювання, а саме є теплопостачальною або теплогенеруючою організацію.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача спростовує доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 09.12.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/927/19 залишена без руху з огляду на неподання документів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

27.12.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення про сплату 2 881,50 грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2020 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

22.01.2016 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Державним підприємством "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" (покупець) укладено Договір № 3419/16-ТЕ-29 купівлі-продажу природного газу (далі-договір), за умовами якого, з урахуванням додаткових угод від 29.01.2016, від 30.04.2016, позивач зобов`язується передати у власність відповідача у 2016 році (січень-вересень) природний газ, а останній, в свою чергу, прийняти та оплатити природний цей газ на умовах передбачених договором.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 1 січня 2016 до 30 вересня 2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 12 договору у редакції додаткової угоди від 30.04.2016).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з актами приймання-передачі природного газу за січень - вересень 2016 позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 5 076 977,89 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору несвоєчасно оплатив спожитий природний газ, у зв`язку з чим останньому нараховані пеня відповідно до п. 8.2. договору та 3% річних.

Судом встановлено, що поставлений позивачем природний газ у 2016 році загальною вартістю 5 076 977,89 грн. оплачений відповідачем повністю, однак з простроченням строків оплати, визначених п. 6.1. договору, за поставлений природний газ у січні, березні, травні, червні, липні 2016. Природний газ, поставлений у січні 2016 повністю оплачений 18.02.2016, у лютому 2016 - 12.03.2016, у березні 2016 - 19.04.2016, у квітні 2016 - 26.04.2016, у травні 2016 - 23.06.2016, у червні 2016 - 21.07.2016, у липні 2016 - 08.09.2016, у серпні 2016 - 15.09.2016, у вересні 2016 - 18.10.2016.

Відповідно до п. 8.2 договору, у разі невиконання відповідачем умов п.6.1 договору, останній зобов`язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з додатковою угодою №3 від 30.04.2016, п. 8.2. договору викладено в новій редакції, згідно з якою у разі невиконання споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У п. 10.3. договору сторони погодили, що строк, у межах якого останні можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, за несвоєчасну оплату природного газу відповідачеві нарахована пеня в загальній сумі 4794,96 грн. та 3% річних в загальній сумі 535,62 грн., виходячи з суми заборгованості помісячно за 2016 рік з урахуванням строків розрахунків, визначених договором та здійснених відповідачем оплат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, який недійсним у судовому порядку не визнавався, у зв`язку з чим, у силу ст. 629 ЦК України, він є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Із наведеною нормою узгоджується ч. 1 ст. 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, ст. 691 ЦК України передбачено, зокрема, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з неналежним виконанням умов Договору позивач нарахував відповідачу 4 794,96 грн. пені та 535, 62 грн. 3 % річних.

30 листопада 2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Відповідно до приписів ст.1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі ст.2 вказаного Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (ст.3 вказаного Закону).

Частиною 1 ст. 5 Закону № 1730-VIII визначено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону (ч. 3 ст. 5 Закону № 1730-VIII).

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до п. 14 вказаного Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно з Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії"; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною 3 ст.7 вказаного Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що ч.3 ст.7 Закону є нормою прямої дії та застосування приписів ч.3 ст.7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.06.2018 у справі №925/770/17, від 01.04.2019 у справі №922/2784/18.

Застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст. 1, 2, 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.12.2018 у справі №904/2961/18, від 16.01.2019 у справі №905/299/18).

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності вказаним Законом, тоді положення ст.ст. 1, 2, 3 Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №917/440/18, від 26.02.2019 у справі № 926/992/18, від 04.04.2019 у справі №906/576/18, від 13.05.2019 у справі № 914/1535/18, від 14.05.2019 у справі №905/300/18, від 29.05.2019 у справі № 916/2279/18, від 10.06.2019 у справі №904/4592/18.

З наявних в матеріалах справи доказів, зокрема з розрахунку штрафних санкцій та довідки з операцій по договору, вбачається, що відповідачем до 30.11.2016 повністю погашено заборгованість за поставлений природний газ у січні-вересні 2016.

Природний газ, поставлений у січні 2016 повністю оплачений 18.02.2016, у лютому 2016 - 12.03.2016, у березні 2016 - 19.04.2016, у квітні 2016 - 26.04.2016, у травні 2016 - 23.06.2016, у червні 2016 - 21.07.2016, у липні 2016 - 08.09.2016, у серпні 2016 - 15.09.2016, у вересні 2016 - 18.10.2016.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що заборгованість відповідачем погашена до набрання 30.11.2016 чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а тому нараховані до набрання чинності цим законом пеня та 3% річних підлягають списанню відповідно до ч. 3 ст. 7 цього Закону. Вказане, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 4 794,96 грн. пені та 535, 62 грн. 3 % річних.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального права (Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», ст.ст. 549-552, 599, 625 ЦК України) не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Посилання скаржника на неправильне застосування судом норм процесуального права (ст.ст. 11, 74, 76, 77, 86, 236, 238 ГПК України) не ґрунтується на матеріалах справи.

Судом досліджено наявні у справі докази, про що зазначено в оскаржуваному рішенні, що спростовує доводи апелянта про прийняття рішення без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи.

Доводи апелянта про можливість застосування до спірних відносин ч.3 ст.7 вказаного Закону лише у випадку, коли відповідач є теплопостачальною організацією та повинен бути включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що ч.3 ст.7 Закону є нормою прямої дії та застосування приписів ч.3 ст.7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

При цьому, виконання цієї норми не потребує включення підприємств до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості чи доведення факту належності до теплопостачальних підприємств.

Одночасно колегія суддів приймає до уваги, що придбаний відповідачем газ використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п.1.2 договору).

Надання житлово-комунальної послуги з постачання теплової енергії здійснювалось відповідачем на підставі ліцензії серії АД №041722, ліцензії серії АД №041723 та ліцензії серії АД №041724.

Вказані факти позивачем належними доказами не спростовані.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/827/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/827/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 04.11.2019 у справі №920/827/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №920/827/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко