ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/768/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Старікова Володимира Васильовича, с. Піски
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій", смт. Васищеве
про стягнення 66054,28 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Старіков Володимир Васильович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій" про стягнення заборгованості за договором поставки № 0062 СД від 10.10.2019 року у розмірі 66054,28 грн., з яких 58294,66 грн. основного боргу, 6731,50 грн. пені, 737,87 грн. 3% річних та 290,25 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи було вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами, наданими сторонами.

Відповідно до частини першої пункту 3 статті 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачу було встановлено строк для подачі відзиву на позову та строк для подання заперечень на відповідь на відзив.

Позивачу було встановлено строк для подачі відповіді на відзив відповідача.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд даної справи, судом було направлено на юридичні адреси позивача та відповідача копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано 24.03.2020 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Від відповідача 14.04.2020 року повернулась ухвала про відкриття провадження у справі з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

В свою чергу, 09.04.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 8817), в якому відповідач визнав основну заборгованість в повному обсязі у розмірі 58294,66 грн., та частково визнав пеню у розмірі 6148,55 грн. та 3% річних у розмірі 685,16 грн. Просив суд відмовити у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 09.04.2020 року представник позивача надав відповідь на відзив (вх. № 1788).

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Інформації ж про іншу адресу відповідача у суду немає.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17).

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

10.10.2019 року між Фізичною особою підприємцем Старіковим Володимиром Васильовичем (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Васищевський завод рослинних олій» (відповідач) було укладено договір поставки № 0062 СД, у відповідності до умов якого позивач зобов`язався передати у власність відповідача продукцію - соняшник врожаю 2019 року, а відповідач зобов`язався приймати та своєчасно здійснювати оплату продукції в порядку і на умовах договору.

Відповідно до пункту 2.2 договору, обсяг кожної партії продукції та ціна за одну тонну продукції згідно даного договору визначається у специфікаціях до даного договору.

Відповідно до п. 2.3 договору, відповідач проводить оплату продукції на умовах, які зазначені в специфікації на розрахунковий рахунок позивача у строк, що затверджений сторонами у специфікації.

Відповідно до специфікації № 1 від 10.10.2019 року до договору, сторонами було визначено найменування продукції, що постачається - соняшник врожаю 2019 року, строк поставки - до 18 жовтня 2019 року, кількість - 61,00 тонн, ціну за 1 тонну продукції - 6500,00 грн. та загальну вартість продукції, що поставляється - 396500,00 грн.

Пунктом 5 вищезазначеної специфікації сторонами було визначено, що відповідач перераховує на розрахунковий рахунок позивача оплату у розмірі 80% від загального обсягу продукції протягом семи банківських днів з моменту поставки продукції на склад відповідача. Залишок 20% відповідач перераховує після надання позивачем усіх оригіналів документів. Перехід права власності на продукцію від позивача до відповідача здійснюється в момент фактичної передачі продукції на складі відповідача.

Вищезазначена специфікація підписана обома сторонами та скріплена печатками.

Позивачем на підтвердження поставки товару було надано накладну № 1 від 11.10.2019 року на суму 418294,66 грн., яку відповідно до опису вкладення було направлено відповідачу та отримано останнім, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач в свою чергу розрахувався за поставлену позивачем продукцію частково у розмірі 360000,00 грн.

Враховуючи те, що відповідачем не було оплачено поставлену позивачем продукцію у повному обсязі, заборгованість відповідача складає 58294,66 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідач у відзиві на позов визнав наявність заборгованості у розмірі 58294,66 грн., та частково визнав пеню у розмірі 6148,55 грн. та 3% річних у розмірі 685,16 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже було зазначено вище, в матеріалах справи наявна накладна від 11.10.2019 року на суму 418294,66 грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи опису вкладення, вищезазначену накладну було направлено позивачем на адресу відповідача та отримано останнім, про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення.

В свою чергу відповідач у відзив на позов визнав поставку позивачем продукції 11.10.2019 року.

Крім того, отримання відповідачем товару також підтверджується здійсненими останнім частковими оплатами згідно наданих позивачем банківських виписок ( арк. спр. 17-24).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За приписами ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, а також визнання відповідачем основної суми боргу в повному обсязі - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 0062СД від 10.10.2019 року у розмірі 58294,66 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач у відзиві на позов вказує зокрема на те, що позивачем невірно розраховано період нарахування 3% річних, а саме з 12.10.2019 року, в той час, як за розрахунком відповідача вірним є період нарахування з 23.10.2019 року по 13.03.2020 року.

Так відповідач вказує на те, що оплата продукції відповідачем має здійснюватись протягом 7 банківських днів з моменту поставки продукції, у зв`язку з чим враховуючи те, що фактично продукцію було поставлено 11.10.2019 року, строк оплати становить по 22.10.2019 року та нарахування 3% річних здійснюється з наступного дня.

Пунктом 5 специфікації № 1 від 10.10.2019 року сторонами було визначено, що відповідач перераховує на розрахунковий рахунок позивача оплату у розмірі 80% від загального обсягу продукції протягом семи банківських днів з моменту поставки продукції на склад відповідача. Залишок 20% відповідач перераховує після надання позивачем усіх оригіналів документів. Перехід права власності на продукцію від позивача до відповідача здійснюється в момент фактичної передачі продукції на складі відповідача.

Тобто в даному випадку сторони визначили оплату за поставлений товар протягом семи банківських днів з моменту поставки продукції на склад відповідача (80%) та залишок оплати після надання позивачем усіх оригіналів документів (20%).

Відповідачем підтверджено отримання продукції 11.10.2019 року та докази того, що документацію на продукцію останнім було отримано у інший термін в матеріалах справи відсутні.

Приймаючи до уваги п. 5 специфікації, суд дійшов висновку та те, що фактично товар було поставлено 11.10.2019 року, що визнається відповідачем, строк на оплату товару становить сім банків днів, тобто кінцевою датою оплати є 22.10.2019 року.

У зв`язку з чим нарахування 3% річних має здійснюватись з 23.10.2019 року.

Здійснивши перерахунок суми 3% річних за період з 23.10.2019 року по 13.03.2020 року, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 684,21 грн. 3% річних.

В частині стягнення 53,66 грн. 3% річних суд відмовляє в задоволенні позову, у зв`язку з безпідставністю їх нарахування.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат судом встановлено, що методологія нарахування є неправильною, оскільки позивачем були враховані індекси інфляції за неповні місяці існування заборгованості, а саме за жовтень 2019 року, оскільки як вже було встановлено судом вище, прострочення оплати відповідачем за поставлену продукцію починається з 23.10.2019 року.

При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 у справі №910/24266/16, вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Водночас, суд наголошує на врахуванні індексів виключно за цілі місяці існування прострочення певної суми, оскільки зі змісту п.6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистики №265 від 27.07.2007 вбачається, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові №910/9938/17 від 10.10.2018.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат за цілі місяці існування заборгованості листопад 2019 року - лютий 2020 року, суд встановив дефляцію за вказані періоди, у зв`язку з чим нарахування позивачем інфляційних втрат у сумі 290,25 грн. є безпідставним.

Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 6731,50 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.1 договору, за прострочення оплати продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення від суми несвоєчасно сплаченої продукції.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова ума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, останнім нараховано пеню за період з 12.10.2019 року по 13.03.2020 року у розмірі 6731,50 грн.

В свою чергу, як вже було встановлено судом вище, фактично товар було поставлено відповідачу 11.10.2019 року, що визнається останнім та приймаючи до уваги те, що строк на оплату товару становить сім банків днів, кінцевою датою оплати є 22.10.2019 року.

Таким чином, позивач має право на нарахування пені з наступного дня після кінцевої дати оплати 22.10.2019 року.

Отже, вірним періодом нарахування пені є з 23.10.2019 року по 13.03.2020 року у розмірі 6151,15 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає до стягнення з відповідача 6151,15 грн. пені.

В частині стягнення з відповідача пені у розмірі 580,35 грн., пені суд відмовляє в їх стягненні, у зв`язку з безпідставністю нарахування.

Щодо клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій" про розстрочку виконання рішення, в якому відповідач просить надати розстрочку виконання рішення трьома рівними частинами протягом трьох місяців, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно пункту 2 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до підпункту 7.1.2. пункту 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України N 9 від 17 жовтня 2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз`яснено, що розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо). Підставою для розстрочки можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідач посилається на необхідність розстрочення боргу через наявність в нього відкритих виконавчих проваджень про стягнення заборгованості. Даних про його майновій стан, наявність та рух коштів по рахунках, аналіз його господарської діяльності при цьому - не надано.

З огляду на те, що підприємницька діяльність - це діяльність на свій ризик з метою отримання прибутку суд вважає, що відповідач не може мотивувати необхідність собі створення неадекватно кращих умов господарювання за рахунок інших учасників господарських відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевський завод рослинних олій" про розстрочку виконання рішення необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні.

Щодо заявлених позивачем витрат на послуги адвоката в розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката, позивачем було надано до суду:

- договір № 1 від 10.03.2020 року про надання правової допомоги;

- додаткову угоду від 10.03.2020 року до договору про надання правової допомоги № 1 від 10.03.2020 року;

- акт наданих послуг від 08.04.2020 року на суму 10000,00 грн.;

- опис виконаних робіт на суму 10000,00 грн.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 126 ГПК України, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В даному випадку відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, в якому останній вказує на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за однією накладною, відповідач не заперечує проти фактичних обставин справи, а також те, що явка в судове засідання сторін не визнана обов`язковою.

Як вбачається із наданого позивачем опису виконаних робіт, останнім проведено наступну роботу:

- аналіз письмових документів, наданих клієнтом на підтвердження дійсності та обґрунтованості грошових вимог до відповідачів - 1 година, 750,00 грн.;

- аналіз чинного законодавства України - 1 година, 750,00 грн.;

- підготовка позовної заяви, формування додатку (пакету документів), направлення копії позовної заяви відповідачу, подання позову до суду - 7 годин, 5250,00 грн.;

- підготовка відповіді на відзив, формування додатку (пакету документів), направлення копії відповіді на відзив відповідачу, подання відповіді на відзив до суду - 4 години, 3000,00 грн.;

- підготовка детального опису виконаних та наданих адвокатом послуг при наданні правової допомоги у справі № 922/768/20 - 0,3333 години, 250,00 грн.

Доказів оплати вказаних витрат у розмірі 10000,00 грн. позивачем адвокату, останнім надано не було.

Проте суд зауважує, що ВС у постанові по справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 р., аналізуючи ГПК прийшов до висновку, що "витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).".

В даному випадку, суд зауважує, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем у справі виникли у зв`язку із не оплатою у повному обсязі відповідачем поставленої позивачем продукції.

Спірні правовідносини регулюється нормами ЦК України, ГК України. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Крім того, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час. Так, до позовної заяви позивачем додано копію договору, укладеного між сторонами, специфікацію, накладну від 11.10.2019 року, виписки з банківських рахунків, докази направлення накладної відповідачу та докази на представництво інтересів позивача адвокатом Гаврильченко Ю.О.

Крім того, 09.04.2020 року позивачем було подано відповідь на відзив.

Як вказує в описі виконаних адвокатом робіт, останнім зазначено про підготовку відповіді на відзив, формування додатку (пакету документів), направлення копії відповіді на відзив відповідачу, подання відповіді на відзив до суду на які адвокатом було витрачено 4 години.

Проте до відповіді на відзив, яка складається із двох аркушів (третій аркуш містить лише перелік додатків), в якості додатків було надано лише докази, на підтвердження витрат понесених позивачем на послуги адвоката, тобто фактично, дані додатки не стосуються відповіді на відзив.

Також адвокатом в описі виконаних робіт зазначено про те, що підготовка позовної заяви, формування додатку (пакету документів), направлення копії позовної заяви відповідачу, а також подання позову подання позову до суду зайняло в останнього 7 годин.

В той час, як вже було зазначено вище, позивачем заявлено вимогу лише за однією накладною, яка частково була оплачена відповідачем та додатки до позову не передбачають досить тривалого часу на їх формування.

Також суд приймає до уваги суму, заявлену до стягнення позивачем, яка становить 66054,28 грн. та те, що відповідач визнав позовні вимоги в частині основного боргу в повному обсязі та частково щодо стягнення пені та 3% річних.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідачем, як вірно зазначає позивач, не подано.

Поряд з цим, аналіз наведених норм частини четвертої статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5-7, 9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

В даному випадку відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд зазначає, що чинним законодавством не заборонено права суду присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, за рахунок іншої сторони адвокатські витрати у меншому розмірі, який погоджений у договорі між адвокатом та його клієнтом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, пропорційність у господарському суді, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто враховуючи те, що позовні вимоги були задоволені судом частково, розподіл судових витрат з надання правничої допомоги позивачу здійснюється з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене та те, що ціна спору у даній справі (в частині задоволенні позовних вимог) не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, характер спірних правовідносин та предмет доказування свідчать про на незначну складність даної справи, а заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу (10000,00 грн.) є неспівмірною заявленим вимогам, в той час, як підготовка цієї справи адвокатом не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

Отже, з врахуванням викладеного, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена в додаткові постанові Верховного суду від 25 червня 2019 року по справі № 909/371/18.

За таких обставин, суд оцінюючи витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, приймаючи до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на послуги адвоката, а також беручи до уваги час на підготовку позовної заяви, нескладність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, а також те, що підготовка цієї справи не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співрозмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позову, витрати на послуги адвоката позивача у даному випадку покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає до стягнення 4930,04 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає до стягнення 2072,59 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 73, 74, 86, 129, 183, 231, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Васищевськиц завод рослинних олій" (62495, Харківська область, смт Васищеве, вул. Овочева, буд. 13, ) на користь Фізичної особи-підприємця Старікова Володимира Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 58294,66 грн. основного боргу, 684,21 грн. 3% річних, 6151,15 грн. пені, 4930,04 грн. витрат на послуги адвоката та 2072,59 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання чинності рішенням суду.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст.4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач - Фізична особа-підприємець Старіков Володимир Васильович ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Васищевськиц завод рослинних олій" (62495, Харківська область, смт Васищеве, вул. Овочева, буд. 13, ).

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "27" квітня 2020 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/768/20