УХВАЛА

21 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 921/768/16-г/7

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року (головуючий - Бонк Т. Б., судді - Бойко С. М., Якімець Г. Г.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 05 квітня 2017 року (головуючий - Стадник М. С., судді - Боровець Я. Я, Хома С. О.) у справі,

за позовом Приватного підприємства «Альпіна»

до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області,

про визнання договору припиненим,

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2018 року Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду розглянуто касаційну скаргу Приватного підприємства «Альпіна» у справі № 921/768/16-г/7 і прийнято постанову, згідно з якою скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року та рішення Господарського суду Тернопільської області від 05 квітня 2017 року і прийнято нове рішення про задоволення позову.

Вподальшому до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Богданевич Н. О. на вже переглянуті та скасовані постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року та рішення Господарського суду Тернопільської області від 05 квітня 2017 року. При цьому правовою підставою подання цієї скарги визначено приписи статті 305 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками розгляду матеріалів поданої касаційної скарги Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 305 Господарського процесуального кодексу України якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Скаржниця, вважаючи, що оскарженими судовими рішеннями вирішено питання про її права та інтереси, звернулася до Суду із касаційною скаргою на судові рішення, які на час подання цієї скарги вже були скасовані постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2018 року, що виключає можливість подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції після закінчення розгляду касаційної скарги іншої особи за правилами статті 305 Господарського процесуального кодексу України.

Звертаючись до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи зі скаргою на вже скасовані судові рішення ОСОБА_1 маніпулюючи приписами процесуального закону намагається знівелювати основне призначення статті 305 Господарського процесуального кодексу України і, фактично, вимагає скасування постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року у цій справі, яка, відповідно до частини 3 статті 317 цього Кодексу, є остаточною і оскарженню не підлягає, тобто прагне отримати протилежне рішення суду касаційної інстанції, що є неприпустимим і не узгоджується не тільки з положеннями Господарського процесуального кодексу України, а й із принципом правової визначеності, значення якого детально розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13).

Так, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99)).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року і рішення Господарського суду Тернопільської області від 05 квітня 2017 року у справі № 921/768/16-г/7 слід відмовити на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 235, 287, 293, 305, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року і рішення Господарського суду Тернопільської області від 05 квітня 2017 року у справі № 921/768/16-г/7.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. С. Міщенко

Судді І. С. Берднік

В. Г. Суховий