ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2020 р. Справа№ 910/13548/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 03.12.2019

у справі №910/13548/19 (суддя Балац С.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРБІТА СЕРВІС"

про стягнення 68 205, 77 грн

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Лемешева Ірина Леонідівна (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРБІТА СЕРВІС" (надалі - відповідач) про стягнення 68 205,77 грн, з яких: 49 528, 50 грн - основна заборгованість, 8 889, 26 грн - пеня, 4 952, 85 грн - штраф, 3 674, 98 грн - інфляційні втрати та 1 160, 18 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати коштів за товар відповідно до умов договору поставки №01/05 від 16.05.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у справі №910/13548/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що позивачем належним чином не доведений факт поставки товару, оскільки в обґрунтування позовних вимог не подано суду жодного первинного документу, який підтверджує поставку позивачем товару на користь відповідача за укладеним між сторонами спору Договором.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (з урахуванням уточненої скарги від 21.01.2020), в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у справі №910/13548/19 скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з неподанням позивачем доказів по справі з поважних причин.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що факт поставки товару не заперечується жодною із сторін по справі, тим більше сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків, що поданий до суду разом з позовною заявою. Скаржник стверджує, що був позбавлений можливості при розгляді спору в суді першої інстанції надати відповідь на відзив та докази, що підтверджують поставку товару за договором.

Окрім того, скаржником до апеляційної скарги долучена заява про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, обґрунтована тим, що оскаржуване рішення отримано лише 12.12.2019, відповідно це унеможливило своєчасне звернення із апеляційною скаргою у законодавчо визначений для цього строк.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у справі №910/13548/19 - залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків зазначеної скарги.

27.01.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, відповідно до якої останнім усунуто недоліки, зазначені в п.п. 2, 4 резолютивної частини ухвали Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №910/13548/19 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Також, роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни не подав.

19.02.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надішла заява про розгляд справи з повідомленням сторін, у якій останній просить розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2020 відмовлено Фізичній особі-підприємцю Лемешевій Ірині Леонідівні у задоволенні заяви про розгляд справи з повідомленням сторін.

У зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2020, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 прийнято справу №910/13548/19 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 до провадження у визначеному вище складі колегії суддів.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 16.05.2016 між Фізичною особою-підприємцем Лемешевою Іриною Леонідівною (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОРБІТА СЕРВІС" (покупець) укладено договір поставки товару від №01/05 (надалі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується на умовах, визначених Договором, поставити та передати у власність покупця товари, визначені в заявці покупця згідно каталогів постачальника, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1 Договору).

Пункотом 1.3 Договору встановлено, що ціни на товари, які поставляються на підставі цього Договору, узгоджуються сторонами у специфікації, яка укладається в письмовій формі та є невід`ємною частиною даного Договору. При поставці товарів ціни зазначаються в накладних, які є одночасно рахунками для оплати товарів, поставлених на підставі таких накладних.

Прийом-передача товару проводиться згідно вимог інструкції №П-6, №П-7 затверджених, відповідно Постановою Держарбітражу при раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 та Постановою Держарбітражу при раді Міністрів СРСР від 25.04.1966. Обов`язок постачальника передати товар, приналежності на товар та всі необхідні документи, наявність яких передбачена законодавством України, покупцю вважається виконаним в момент приймання товару по кількості і зовнішньому вигляду упаковки на складі перевізника і підтверджується підписом представника покупця на вантажній накладній-квитанції перевізника (п. 2.4 Договору).

Згідно з п. 2.8 Договору датою поставки товару покупцю є дата прийому товару покупцем на складі перевізника та підтверджується підписом покупця на вантажній накладній-квитанції перевізника.

Відповідно до п. 3.1 Договору розрахунки з постачальником здійснюються в безготівковій формі, шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок постачальника з зазначенням номера і дати видаткової накладної.

Термін відстрочки платежу за товар поставлений покупцю на підставі даного договору становить дев`яносто календарних днів від дати поставки товару покупцю по кожній окремій накладній (п. 3.4 Договору).

Позивач стверджує, що останнім здійснено на користь відповідача поставку товару, який відповідачем оплачено частково, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 49 528, 50 грн. Вказану обставину позивач підтверджує актами звірки взаємних розрахунків станом на 12.06.2018 та на 22.05.2019.

З огляду на те, що у досудовому порядку сторонами не було врегульовано даний спір, заборгованість відповідача за договором поставки товару погашена не була, позивач звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надано належних та допустимих доказів виникнення у відповідача заборгованості за укладеним Договором.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Такі ж самі положення містяться й у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України за якими зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Стаття 3 Цивільного кодексу України визначає однією із засад цивільного законодавства свободу договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції правильно визначено, що укладений між сторонами спору Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Приписом ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ст. 663 ЦК України).

Судом першої інстанції при дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивачем в обґрунтування позовних вимог не подано до суду жодного первинного документу, який підтверджує поставку позивачем товару на користь відповідача за укладеним між сторонами спору Договором.

Так, на підтвердження своїх вимог, позивачем долучено до позову лише копію Договору поставки №01/05 від 16.05.2016 та акти звірки взаємних розрахунків станом на 12.06.2018 та на 22.05.2019.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу про те, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення заявленої позивачем суми заборгованості за поставленний товар за укладеним між сторонами договором.

Проте, при дослідженні матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем в обґрунтування позовних вимог не подано до суду першої інстанції жодного первинного документу, який підтверджує поставку позивачем товару на користь відповідача за укладеним між сторонами спору Договором.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт поставки на користь відповідача товару, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 49 528, 50 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 8 889, 26 грн, штрафу в сумі 4 952, 85 грн, 3 % річних в сумі 1 160, 18 грн та інфляційних втрат в сумі 3 674, 98 грн задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними вимогами від позовної вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості, в задоволенні якої судом відмовлено.

Щодо долучених позивачем до апеляційної скарги документів, як доказ господарських відносин з відповідачем, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Обов`язок доказування тих або інших обставин справи визначається предметом спору.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Із правового контексту вищенаведеної норми слідує, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що були зібрані місцевим господарським судом, піддані оцінці і за результатами оцінки покладені в основу рішення цього суду або відхилені судом. Водночас, суд переглядає справу також і за додатково поданими апеляційному суду доказами. Однак, подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об`єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду. Обмеження права на подання доказів в суд апеляційної інстанції покликано активізувати змагальний процес в суді першої інстанції. Його можливо розглядати як своєрідну процесуальну санкцію за невиконання особою, що бере участь у справі, своїх обов`язків по доказуванню в суді першої інстанції.

Таким чином, користуючись правами суду першої інстанції в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, Північним апеляційним господарським судом, з метою здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості й балансу інтересів, були досліджені документи на підтвердження доводів, подані позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції. Долучені до апеляційної скарги документи, подані без належного обґрунтування поважності причин неможливості подання їх до суду першої інстанції, в зв`язку з чим не приймаються до розгляду судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду, а тому не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лемешевої Ірини Леонідівни на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у справі №910/13548/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2019 у справі №910/13548/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Фізичною особою-підприємцем Лемешевою Іриною Леонідівною.

4 Матеріали справи №910/13548/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 10.04.2020.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк