РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2020Справа № 910/1909/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг», м. Київ

до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ

про стягнення 182 509,07 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг» (далі - ТзОВ «Техноекотрейдінг»/позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»/відповідач) про стягнення 182 509,07 грн, у тому числі: 155 449,91 грн - пені та 27 059,16 грн - 3% річних, що нараховані у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати товару, поставленого за договором поставки № ЦЗВ-03-10618-01 від 27.12.2018.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 11.02.2020 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

20.02.2020 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому АТ «Укрзалізниця» не заперечує проти факту прострочення виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати за поставлений товар, проте просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки термін прострочення оплати був незначний. Крім того, відповідач в обґрунтування заяви про зменшення розміру штрафних санкцій посилається на скрутне фінансове становище.

16.03.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій заперечив проти доводів відповідача.

Одночасно, 16.03.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про розподіл судових витрат, в якій останній просить суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ТзОВ «Техноекотрейдінг» витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 21 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2018 між філією «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг» (далі - постачальник) укладено договір поставки № ЦЗВ-03-10618/01, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені в цьому договорі.

Згідно з п. 1.2. договору найменування продукції: частина залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу, обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до автогальмівного обладнання).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що ціна визначається даним договором і приймається сторонами: в національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до…) пункт призначення відділ матеріальних ресурсів м. Фастів філії «ЦЗВ» АТ «Укрзалізниця», Київська обл., м. Фастів, вул. Шевченко, 48. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікаціях до даного договору. Ціна продукції, узгоджена у Специфікаціях до даного договору, включає: вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно п. 5.1.

У відповідності до п. 6.1. договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10 банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно з п. 5.2. при наявності документів, зазначених в п. 7.1. цього договору.

Відповідно до п. 10.6. договору, в разі несвоєчасності оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені постачальник враховує умови п. 6.5. даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання сторонами до 31.03.2019. Проте в частині оплати - до повного виконання сторонами зобов`язань та в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника, - до повного виконання (п. 13.7. договору з урахуванням п. 3 додаткової угоди № 1 від 29.12.2018 до нього).

У період з 24.01.2019 по 27.06.2019 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 3 316 941,96 грн.

При цьому, з наданих позивачем податкових накладних та квитанцій про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних вбачається, що датами внесення відомостей продавцем до Єдиного реєстру податкових накладних:

за видатковою накладною № 20 від 24.01.2019 на суму 585 151,92 грн є 29.01.2019;

за видатковою накладною № 89 від 28.03.2019 на суму 664 638,00 грн є 08.04.2019;

за видатковою накладною № 90 від 28.03.2019 на суму 153 533,10 грн є 08.04.2019;

за видатковою накладною № 105 від 29.05.2019 на суму 387 701,40 грн є 06.06.2019;

за видатковою накладною № 106 від 29.09.2019 на суму 285 132,90 грн є 06.06.2019;

за видатковою накладною № 107 від 29.05.2019 на суму 194 297,40 грн є 06.06.2019;

за видатковою накладною № 139 від 27.06.2019 на суму 803 943,96 грн є 05.07.2019;

за видатковою накладною № 140 від 27.06.2019 на суму 188 310,00 грн є 05.07.2019;

за видатковою накладною № 141 від 27.06.2019 на суму 54 233,28 грн є 05.07.2019.

В свою чергу, відповідач за поставлений товар розрахувався з порушенням строків, передбачених договором, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, зокрема:

видаткова накладна № 20 від 24.01.2019 оплачена 14.05.2019 та 30.07.2019;

видаткова накладна № 89 від 28.03.2019 оплачена 23.07.2019 та 21.08.2019;

видаткова накладна № 90 від 28.03.2019 оплачена 23.07.2019 та 21.08.2019;

видаткова накладна № 105 від 29.05.2019 оплачена 19.09.2019;

видаткова накладна № 106 від 29.09.2019 оплачена 19.09.2019;

видаткова накладна № 107 від 29.05.2019 оплачена 19.09.2019;

видаткова накладна № 139 від 27.06.2019 оплачена 17.10.2019;

видаткова накладна № 140 від 27.06.2019 оплачена 17.10.2019;

видаткова накладна № 141 від 27.06.2019 оплачена 17.10.2019.

Отже, у зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за поставлений товар, позивач просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі філії «ЦЗВ» АТ «Укрзалізниця» пеню в розмірі 155 449,91 грн та 3% річних в сумі 27 059,16 грн, нараховані по кожній податковій накладній окремо.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № ЦЗВ-03-10618/01 від 24.12.2018, відповідно до якого позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 3 316 941,96 грн.

Статтею 530 ЦК України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, у відповідності до п. 6.1. договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10 банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно з п. 5.2. при наявності документів, зазначених в п. 7.1. цього договору.

Судом встановлено, що відповідач зобов`язаний був оплатити поставлений товар протягом 10 банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, а саме:

за видатковою накладною № 20 від 24.01.2019 - 12.02.2019, однак оплатив 14.05.2019 та 30.07.2019;

за видатковою накладною № 89 від 28.03.2019 - 22.04.2019, однак оплатив 23.07.2019 та 21.08.2019;

за видатковою накладною № 90 від 28.03.2019 - 22.04.2019, однак оплатив 23.07.2019 та 21.08.2019;

за видатковою накладною № 105 від 29.05.2019 - 24.06.2019, однак оплатив 19.09.2019;

за видатковою накладною № 106 від 29.09.2019 - 24.06.2019, однак оплатив 19.09.2019;

за видатковою накладною № 107 від 29.05.2019 - 24.06.2019, однак оплатив 19.09.2019;

за видатковою накладною № 139 від 27.06.2019 - 20.07.2019, однак оплатив 17.10.2019;

за видатковою накладною № 140 від 27.06.2019 - 20.07.2019, однак оплатив 17.10.2019;

за видатковою накладною № 141 від 27.06.2019 - 20.07.2019, однак оплатив 17.10.2019.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 155 449,91 грн та 3% річних в сумі 27 059,16 грн, нараховані по кожній видатковій накладній окремо, суд відзначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до п. 10.6. договору, в разі несвоєчасності оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені постачальник враховує умови п. 6.5. даного договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних, нараховані по кожній видатковій накладній окремо та встановив, що суми обчислено арифметично правильно.

Разом з тим, відповідачем подано до суду клопотання про зменшення розміру пені на 50%, посилаючись на те, що філія «ЦЗВ» для забезпечення потреб АТ «Укрзалізниця» здійснює закупівлю паливно-мастильних матеріалів, матеріалів верхньої будови колій, обладнання, запасні частини та інші матеріально-технічні ресурси шляхом укладення угод з юридичними особами - з одного боку, а з іншого боку - філія здійснює фінансово-господарську діяльність відповідно до затвердженого АТ «Укрзалізниця» фінансового плану філії, що призводять до затримок у розрахунках з постачальниками товарів.

Так, частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 233 ГК України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, приймаючи до уваги наведені законодавчі норми, враховуючи нетривале прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, зважаючи на інтереси як позивача, так і інтереси відповідача, суд дійшов висновку про можливість застосування приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України до спірних правовідносин та зменшити розмір пені, яка підлягає до стягнення з відповідача на 50%.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг» в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Акціонерного товариства «Українська залізниця» пені в розмірі 77 724,95 грн та 3% річних в сумі 27 059,16 грн, відповідно позов підлягає задоволенню частково.

Водночас, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн.

Згідно ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано суду: договір №02- від 05.08.2019, укладений між Адвокатським бюро «Андрія Зарицького» та ТзОВ «Техноекотрейдінг» та додаток № 5 від 27.01.2020 до цього договору, акт надання правової допомоги (послуг) №031 від 20.02.2020 на суму 18 000,00 грн, рахунок-фактуру № СФ-31 від 17.02.2020 на суму 18 000,00 грн, платіжне доручення № 5952 від 18.02.2020 на суму 18 000,00 грн, акт надання правової допомоги (послуг) №039 від 13.03.2020 на суму 3 000,00 грн, рахунок-фактуру № СФ-39 від 12.03.2020 на суму 3 000,00 грн та платіжне доручення № 6029 від 12.03.2020 на суму 3 000,00 грн.

Так, у відповідності до п. 5.1., п. 5.2. договору оплата за даним договором здійснюється в безготівковій формі на підставі рахунку на оплату. Клієнт здійснює оплату в строк, що не перевищує 5-ти календарних днів з дня отримання рахунку. Рахунок надсилається на електронну адресу клієнта або надається особисто клієнту (його повноваженому представнику), або засобами поштового зв`язку.

Отже, відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг» задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноекотрейдінг» (04212, місто Київ, вулиця Маршала Тимошенко, будинок 9; ідентифікаційний код 39215196) пеню в розмірі 77 724 (сімдесят сім тисяч сімсот двадцять чотири) грн 95 коп, 3% річних в розмірі 27 059 (двадцять сім тисяч п`ятдесят дев`ять) грн 16 коп, 1 571 (одну тисячу п`ятсот сімдесят одну) грн 76 коп - судового збору та 12 056 (дванадцять тисяч п`ятдесят шість) грн 75 коп - витрат на професійну правову допомогу.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук