СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2020 р. Справа № 905/2155/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Ярітенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь (вх.№609 Д/2) на ухвалу господарського суду Донецької області від 30.01.2020, постановлену суддею Кротіновою О.В. у приміщенні господарського суду Донецької області без виклику сторін (ухвалу підписано 30.01.2020) у справі №905/2155/19

за позовом: Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь, м.Маріуполь Донецької області,

до відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця, м.Київ, в особі регіональної філії Донецька залізниця, м.Лиман Донецької області,

про стягнення 108839,33 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.01.2020 у справі №905/2155/19 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Донецька залізниця на користь Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь 108839,33 грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1921,00 грн.

27.01.2020 позивач звернувся до господарського суду з заявою №09-2/86 від 27.01.2020, у якій просив ухвалити додаткове рішення у справі №905/2155/19, яким стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Донецька залізниця на користь Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь витрати на правничу допомогу у сумі 3797,84 грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 30.01.2020 відмовлено у прийнятті додаткового рішення за заявою Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь №09-2/86 від 27.01.2020 про ухвалення додаткового рішення у справі №905/2155/19.

Місцевий господарський суд зазначив, що всупереч вимогам ч.8 ст.129 ГПК України, позивачем не заявлялось про те, що він має намір подати докази на підтвердження витрат з професійної правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Позивач із ухвалою не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить вищевказану ухвалу скасувати, справу №905/2155/19 направити для продовження розгляду заяви від 16.12.2019 №09-5/97 до господарського суду Донецької області.

Апелянт зазначає, що оскільки справа слухалася в порядку спрощеного провадження, то до дати оприлюднення рішення в ЄДРСР (27.01.2020) позивач не знав і не міг знати про результати її розгляду; документи на підтвердження витрат з правової допомоги були подані через канцелярію суду в порядку ч.8 ст.129 ГПК України, а саме, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в даній справі; заявник скарги вважає, що оскільки представник ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь не був присутній в судових засіданнях під час розгляду справи, при цьому своєчасно надав попередній розрахунок судових витрат, а проведення судових дебатів не передбачено у спрощеному провадженні, у ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь не було обов`язку надавати документи в підтвердження витрат на правову допомогу до прийняття рішення у справі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 14.04.2020, встановлено строк до 07.04.2020 для подання відзивів на скаргу, заяв, клопотань тощо.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 задоволено клопотання апелянта про участь у судовому засіданні 14.04.2020 в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Донецькому апеляційному суду.

В судовому засіданні 14.01.2020, в яке з`явився представник позивача (в режимі відеоконференції), вказаний учасник справи підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання 14.04.2020, відзиву на апеляційну скаргу не надав, не направив у судове засідання свого представника та не повідомив суд про причини його неявки, із клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався.

В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, які стосуються предмету даного апеляційного розгляду, у судовому засіданні 14.04.2020 заслухано усні пояснення та доводи представника апелянта - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Враховуючи, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою і що відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції, не скористався правом на участь представника в судовому засіданні і не просив суд про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Приватне акціонерне товариство Металургійний комбінат Азовсталь, звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою №09-2/86 від 19.11.2019 про стягнення з відповідача збитків у розмірі 108839,33 грн., що виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні. Позивач також просив суд стягнути з відповідача судові витрати. Позовну заяву підписано представником позивача - адвокатом Костіковою О.О., яка відповідно до Єдиного реєстру адвокатів України здійснює адвокатську діяльність в адвокатському об`єднанні "Всеукраїнська адвокатська допомога", з яким позивачем укладений договір на правову допомогу, доданий до заяви про ухвалення додаткового рішення. До позову додано платіжне доручення про сплату судового збору в сумі 1921,00 грн. (а.с.16).

У зазначеній позовній заяві (а.с.11) ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які дане товариство понесло і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4496,79 грн.

Разом з тим, заяви про те, що позивачем у подальшому (в ході розгляду справи або у встановлений ч.8 ст.129 ГПК України п`ятиденний строк після ухвалення рішення) буде надано суду докази на підтвердження розміру відповідних витрат ні позовна заява, ні додані до неї документи не містять.

Ухвалою господарського суду від 28.11.2019 прийнято до розгляду позовну заяву №09-2/86 від 19.11.2019 (яка надійшла до суду 25.11.2019), відкрито провадження у справі №905/2155/19. Із посиланням на ст.12 ГПК України місцевий господарський суд зазначив, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Водночас вказаною ухвалою було призначено судове засідання на 24.12.2019, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву до 17.12.2019, але не пізніше 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, позивачу для надання відповіді на відзив встановлено строк до 24.12.2019.

Копії вказаної ухвали отримано позивачем та його представником 02.12.2019, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідних поштових відправлень (а.с. 72, 73). Зазначену ухвалу оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 29.11.2019.

23.12.2019 відповідач надав відзив на позовну заяву, а також звернувся з заявою про застосування позовної давності (а.с.76 89).

У судовому засіданні 24.12.2019, в яке представники сторін не з`явилися, було оголошено перерву до 22.01.2020.

Копії ухвали від 24.12.2019 про оголошення перерви отримано позивачем та його представником 31.12.2019, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідних поштових відправлень (а.с. 107, 108). Зазначену ухвалу оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 28.12.2019.

08.01.2020 позивач надав датовану 27.12.2019 відповідь на відзив та на заяву про застосування строків позовної давності (а.с.92). Відповідь на відзив, як і позовну заяву, підписано представником позивача - адвокатом Костіковою О.О.

Як вбачається зі змісту вказаної відповіді та додатків до неї, зазначені документи не містять заяви про те, що позивачем у подальшому (в ході розгляду справи або у встановлений ч.8 ст.129 ГПК України п`ятиденний строк після ухвалення рішення) буде надано суду докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу. Матеріалами справи також підтверджується, що після 08.01.2020 і до ухвалення місцевим господарським судом рішення від 22.01.2020 у даній справі жодних документів позивачем до суду не подавалося. Вказані обставини не заперечуються апелянтом.

У судовому засіданні 22.01.2020 (в яке представники сторін, повідомлених належним чином про час та місце даного засідання, не з`явилися) місцевим господарським судом було ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 108839,33 грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4496,79 грн., попередній розрахунок яких було наведено в позовній заяві, суд першої інстанції зазначив у рішенні, що позивачем не надано будь-яких доказів у підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи, відповідної заяви у порядку абз.2 ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України не подано, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4496,79 грн.

27.01.2020 позивач звернувся до господарського суду з заявою №09-2/86 від 27.01.2020 (а.с.121), у якій із посиланням на ст.244 ГПК України просив ухвалити додаткове рішення у справі №905/2155/19, яким стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Донецька залізниця на користь Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь витрати на правничу допомогу у сумі 3797,84 грн.

До заяви додано копію договору 29.03.2018 про надання юридичних послуг (правової допомоги) із додатковими угодами від 01.10.2019, від 08.11.2019, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 20.01.2020, розрахунку розміру винагороди від 20.01.2020, рахунку від 20.01.2020 на оплату послуг з надання правової допомоги в сумі 3797,84 грн. (а.с. 123 131).

Місцевий господарський суд оскаржуваною ухвалою від 30.01.2020 відмовив у задоволенні вказаної заяви з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду, визначених ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст.244 ГПК України, на яку посилається апелянт, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

Отже, додаткове рішення - це засіб для виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасовувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема, неповноту. Неповнота судового рішення може полягати у невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.

Тобто, необхідною фактичною підставою для прийняття додаткового рішення є встановлення наявності наступних обставин: в ході розгляду справи не вирішено певне питання, яке суд мав змогу вирішити виходячи з доказів, наявних у матеріалах справи на момент ухвалення рішення.

Стосовно ухвалення додаткового рішення саме в порядку п.3 ч.1 ст.244 ГПК України (якщо судом не вирішено питання про судові витрати), колегія суддів зазначає, що реалізація сторонами свого права на вирішення судом даного питання обумовлена дотриманням ними приписів відповідних спеціальних процесуальних норм.

Так, у відповідності до ч.8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду;

Згідно зі ст.221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених статей ГПК України, колегія суддів зазначає, що підставою для висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення, яке стосується судових витрат, має бути наявність у матеріалах справи на момент ухвалення основного рішення (до закінчення судових дебатів) або всіх необхідних доказів на підтвердження таких витрат, або ж заяви сторони про те, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Проте, як було встановлено вище, доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу або заяви про надання таких доказів у встановлений законом строк після ухвалення рішення позивачем станом на 22.01.2020 до господарського суду надано не було про що зазначено в рішенні суду від 22.01.2020. Відповідне підтверджується матеріалами справи та не заперечується апелянтом.

Заявник скарги посилається на те, що він своєчасно, а саме, разом із позовною заявою, надав попередній розрахунок судових витрат. Колегія суддів зазначає, що позовна заява дійсно містить такий розрахунок, однак за своїм змістом він не може вважатися заявою про надання доказів після ухвалення судового рішення, поданою в порядку ч.8 ст. 129 ГПК України.

Отже, як було встановлено вище, ані позовна заява, ані відповідь на відзив на позовну заяву не містять відомостей, що позивач має докази на підтвердження здійснених адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартості (договір про надання правової допомоги, детальний опис робіт, акт виконаних робіт), але з об`єктивних причин не може подати їх до суду у встановлений судом строк.

Враховуючи недотримання позивачем вищенаведених вимог ГПК України щодо подання відповідної заяви у встановлений законом строк - та обставина, що позивач надав документи на підтвердження витрат з правової допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (як це передбачено ч.8 ст. 129 ГПК України) не може бути визнана достатньою підставою для ухвалення додаткового рішення.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскільки справа слухалася в порядку спрощеного провадження, в якому проведення судових дебатів не передбачено, то у ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь не було обов`язку надавати документи в підтвердження витрат на правову допомогу до прийняття рішення у справі.

Стосовно вказаних аргументів колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Разом з тим, зі змісту вищевказаної норми, так само як і будь-яких інших статей ГПК України, не вбачається, що при розгляді справи в порядку спрощеного провадження сторони звільняються від обов`язку дотримуватися вимог чинного законодавства щодо порядку надання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу.

Натомість, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної, зокрема, у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (п.53 постанови), вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України (що містить такі ж норми, як і ч.8 ст.129 ГПК України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні; така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16.04.2019 у справі № 817/1889/17.

Таким чином, з системного аналізу положень частини 8 статті 129, частини 1 статті 221, частини 8 статті 252 ГПК України (з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду) вбачається, що оскільки в спрощеному позовному провадженні судові дебати не проводяться, тому процесуальну дію - подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат - позивач мав вчинити або шляхом подання їх з позовною заявою, або разом із поданням відповіді на відзив у встановлені судом строки, або протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду, але за умови, що до закінчення судового розгляду у справі позивач зробив би про це відповідну заяву.

Отже, твердження апелянта про відсутність у нього обов`язку надавати документи в підтвердження витрат на правову допомогу (або ж заяву про їх надання після ухвалення рішення) до прийняття рішення у справі, на думку колегії суддів, ґрунтуються на довільному тлумаченні норм чинного законодавства та не узгоджуються з практикою Верховного Суду.

В апеляційній скарзі заявник також стверджує, що оскільки справа слухалася у спрощеному провадженні, то до дати оприлюднення рішення в ЄДРСР (27.01.2020) позивач не знав і не міг знати про результати її розгляду; представник ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь не був присутній в судових засіданнях під час розгляду справи.

Надаючи оцінку вказаним аргументам, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Отримавши ухвалу від 28.11.2019 про відкриття провадження у справі, враховуючи, що відповідно до ст.248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі позивач як особа, що ініціювала судовий розгляд даної справи, проявивши розумну обізнаність і користуючись послугами адвоката, мав змогу визначити граничний термін розгляду справи (до 27.01.2020) і, зважаючи на те, що рішення може бути ухвалено і раніше, в межах шістдесятиденного строку, в розумні інтервали часу вживати заходів, щоб дізнатися про стан розгляду даної справи враховуючи також, що, як вбачається з розрахунку розміру винагороди, доданого до заяви про ухвалення додаткового рішення (а.с.130) датою надання адвокатом останньої послуги в межах даної справи (складання та подання відповіді на відзив на позов) зазначено 27.12.2019. Тобто вже після вказаної дати позивач мав можливість оформити та надати суду докази, необхідні для підтвердження витрат на правову допомогу.

Окрім того, як було встановлено вище, місцевий господарський суд належним чином повідомляв сторони, у тому числі, позивача та окремо його представника, про відкриття провадження у справі, призначення судових засідань на 24.12.2019 та на 22.01.2020. Відповідні ухвали також своєчасно оприлюднювалися в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

В ході апеляційного провадження представник позивача заперечував ту обставину, що ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь було відомо, зокрема, про дату судового засідання 22.01.2020.

Разом з тим, вказані твердження спростовуються матеріалами справи, які було досліджено Східним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 14.04.2020 та встановлено, що копію ухвали від 24.12.2019 про оголошення перерви до 22.01.2020 було отримано позивачем та його представником заздалегідь, а саме 31.12.2019 (а.с. 107, 108).

Отже, позивач мав достатньо часу для підготовки та своєчасного надання суду першої інстанції необхідних доказів або ж заяви про їх надання після ухвалення рішення. Як вбачається з розрахунку розміру винагороди, доданого до заяви про ухвалення додаткового рішення (а.с.130), вказаний розрахунок, як і акт приймання-передачі наданих послуг, датований 20.01.2020 тобто до ухвалення рішення від 22.01.2020.

При цьому ні в апеляційній скарзі, ні в наданих у судовому засіданні 14.04.2020 усних поясненнях, представником позивача не наведено будь-яких обставин, що перешкоджали б ПрАТ Металургійний комбінат Азовсталь надати до суду вищевказані документи (або заяву про їх надання у встановлений строк після ухвалення рішення) до судового засідання 22.01.2020, в якому ухвалено рішення.

Також апелянт не був позбавлений можливості направити представника в судове засідання 22.01.2020 для надання відповідних пояснень, доказів та заяв (у тому числі, щодо підтвердження судових витрат), однак цим правом не скористався.

Відповідно до статей 13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються учасниками справи.

Проте, всупереч вимогам вказаних норм, позивачем не доведено в суді першої та апеляційної інстанції наявності підстав для ухвалення додаткового судового рішення.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи рішення від 22.01.2020 в даній справі, суд першої інстанції, з урахуванням наявних у справі доказів, розглянув питання щодо розподілу судових витрат, встановив відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4496,79 грн. (з огляду на їх не підтвердженість), судовий збір у сумі 1921,00 грн. поклав на відповідача у повному обсязі.

Тому колегія суддів погоджується з викладеним в оскаржуваній ухвалі місцевого господарського суду і не спростованим апелянтом висновком про те, що питання про судові витрати судом у рішенні від 22.01.2020 у справі №905/2155/19 вирішено, що виключає можливість ухвалення додаткового рішення за заявою Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь №09-2/86 від 27.01.2020.

В апеляційній скарзі заявник стверджує, що його позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 30.01.2020 у справі №911/420/18.

Стосовно вказаних посилань колегія суддів зазначає, що, як вбачається зі змісту вищенаведених постанов, Верховний Суд дійшов висновку, що з огляду на зміст пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У судовому засіданні 14.04.2020 представник позивача підтвердив, що посилання на зазначену практику Верховного Суду наведені ним в апеляційній скарзі саме на підтвердження правомірності стягнення витрат на правову допомогу в тому випадку, коли на момент звернення із заявою про стягнення таких витрат вони лише підлягають сплаті, але фактично ще не сплачені (оскільки доказів їх фактичної сплати до заяви про прийняття додаткового рішення позивачем не додано).

Колегія суддів погоджується з необхідністю врахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду (у відповідності до ч.4 ст.236 ГПК України).

Разом з тим, вищенаведена правова позиція Верховного Суду у справах №922/445/19 та №911/420/18 стосується оцінки доказів, якими обґрунтовується обсяг наданих послуг і виконаних робіт, необхідних для стягнення витрат на правову допомогу.

Проте, як уже зазначалося, докази на підтвердження витрат на правову допомогу приймаються, досліджуються та оцінюються судом при ухваленні додаткового рішення в порядку ст.244 ГПК України виключно в тому разі, коли заявником дотримано приписів ст.129, 221 ГПК України щодо порядку та строків їх подання.

У даному випадку, як було встановлено вище, позивачем таких вимог дотримано не було, отже місцевий господарський суд, як вбачається з оскаржуваної ухвали, відмовив у прийнятті додаткового рішення не з огляду на те, що позивачем не доведено фактичний характер витрат на правову допомогу, а виключно з підстав недотримання порядку та строків подання відповідних доказів.

Отже, посилання апелянта на зазначені висновки Верховного Суду також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали оскільки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на відмінність у нормативно-правовому регулюванні та відмінність обставин даної справи №905/2155/19 від справ №922/445/19 та №911/420/18, розглянутих Верховним Судом.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

За результатами апеляційного перегляду ухвали місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Металургійний комбінат Азовсталь залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 30.01.2020 у справі №905/2155/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.04.2020

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов