ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2020 року Справа № 915/138/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сіопласт, вул. М. Величка, 7, Н/П 70, с. Білогородка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08140 ()

адреса представника: вул. Володимирська, 7, кв. 11, м. Київ, 01001

до відповідача Державного підприємства Миколаївської бронетанковий завод, вул. 1 Слобідська, 120, м. Миколаїв, 54017 ()

про стягнення заборгованості в сумі 50 598, 31 грн.

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Сіопласт з позовною заявою про стягнення з відповідача Державного підприємства Миколаївської бронетанковий завод суми основного боргу - 43 200, 00 грн., втрат від інфляції - 1 382, 40 грн., 3 % річних - 1 100, 48 грн. та пені - 4 915, 43 грн.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 17.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.

Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами від сторін до суду не надходило.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.

Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору поставки № 87 від 04.03.2019 року, а саме: зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірній сумі та позивачем нараховано відповідачу інфляцію, 3 % річних та пеню. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 173, 202, 216, 217, 265 ГК України, ст. 96, 202, 205, 207, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 611, 617, 625, 692 ЦК України та умовами договору.

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

11.03.2020 року до господарського суду Миколаївської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 3130/20). Докази направлення 10.03.2020 року копії відзиву з додатками на адресу позивача долучено до відзиву. Відзив долучено судом до матеріалів справи та прийнято судом до розгляду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає наступне:

- заявлена до стягнення сума основного боргу у розмірі 43 200, 00 грн. відповідає заборгованості, яка рахується на підприємстві перед позивачем;

- розрахунок пені не відповідає вимогам ч. 2 ст. 232 ГПК України, оскільки датою поставки товару є 06.03.2019 року, датою прострочення оплати є 21.03.2019 року. Проте, враховуючи умови п. 7.2 договору, нарахування пені повинно здійснюватися з 19.05.2019 року по 21.09.2019 року;

- розрахунок інфляційних та 3 % річних не відповідає нормам діючого законодавства та є помилковим;

- відповідач, посилаючись на приписи ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 95 % від визначеної до стягнення судом суми.

Позивачем 30.03.2020 року до господарського суду Миколаївської області подано відповідь на відзив (вх. № 3910/20). Докази направлення 26.03.2020 року копії відповіді на відзив на адресу відповідача долучено до відповіді на відзив. Відповідь на відзив долучено судом до матеріалів справи та прийнято судом до розгляду.

Позивач у відповіді на відзив не погоджується з доводами відповідача та зазначає наступне:

- позивач відповідно до п. 7.2 договору відрахував від кінцевої дати для оплати за отриманий товар 60 календарних днів та встановив дату, з якої має право нараховувати пеню за прострочення оплати за товар, а саме з 13.05.2019 року;

- відповідач не зазначив у своєму відзиві жодного доводу та спростування нарахованих позивачем інфляційних та 3 % річних;

- позивач не погоджується на зменшення розміру штрафних санкцій.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

04.03.2019 року між ДП Миколаївський бронетанковий завод (покупець) та ТзОВ «Сіопласт» (постачальник) було укладено договір поставки № 87 від 04.03.2019 року (арк. 12-15).

Відповідно до п. 9.3 Договору даний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2019 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним договором.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками сторін.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, передбачених даним договором, поставити покупцю емаль КО-814 сріблясту (далі товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого зазначається в Специфікаціях, що є додатками до цього договору, а покупець зобов`язаний прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та строки, передбачені даним договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору поставка товару здійснюється видами транспорту, визначеними за згодою сторін, за рахунок постачальника. Постачальник зобов`язується поставити товар на умовах поставки DDP склад покупця, м. Миколаїв, вул. 1-ша Слобідська, 120, відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів «INCOTERMS» у редакції 2010 року, якщо інші умови не визначені в специфікації.

Відповідно до п. 3.2 Договору товар поставляється в наступні строки: 5 (п`ять) календарних днів з моменту підписання цього договору, якщо інший строк не визначений сторонами у Специфікації.

Відповідно до п. 3.3 Договору при передачі товару покупцю, постачальник зобов`язаний надати оригінали наступних документів: рахунок-фактуру; видаткову накладну; товарно-транспортну накладну; сертифікат та/або паспорт якості на товар або інший документ, що підтверджує якість товару; податкову накладну в електронному вигляді зареєстровану в ЄДРПН, а також інші документи, визначені сторонами на партію товару.

Відповідно до п. 3.4 Договору у разі ненадання/надання не в повному обсязі покупцю вищевказаних супровідних документів або надання неналежно оформлених супровідних документів, товар вважається непоставленим.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставка товару здійснюється за цінами, які визначені у специфікаціях і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки постачальника, пов`язані з поставкою товару.

Відповідно до п. 4.2 Договору ціна договору становить сумарну вартість поставленого товару згідно специфікацій протягом періоду дії даного договору.

Відповідно до п. 5.1 Договору оплата покупцем товару здійснюється за відповідним рахунком постачальника в національній валюті України, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у даному договорі (якщо постачальник не повідомить покупцеві реквізитів іншого рахунка).

Відповідно до п. 5.2 Договору оплата за цим договором, якщо інше не визначено в Специфікації, здійснюється в розмірі 100% від суми Специфікації протягом 45 календарних днів від дати прийняття покупцем товару на підставі отриманого рахунку.

Відповідно до п. 5.3 Договору датою оплати товару вважається дата списання коштів з поточного рахунку покупця.

До договору між сторонами складено, підписано та скріплено печатками сторін Специфікації № 1 та № 2 на загальну суму 172 800, 00 грн., які є невід`ємними частинами вищевказаного договору (п. 6 специфікацій) (арк. 16-17).

Відповідно до п. 1 Специфікації № 1 загальна вартість товару, що поставляється по цій Специфікації, складає 129 600 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 2 Специфікації № 1 умови оплати: здійснюється в розмірі 100 % від суми специфікації протягом 14 календарних днів по факту поставки товару, після приймання ВТК ДП МБТЗ.

Відповідно до п. 1 Специфікації № 2 загальна вартість товару, що поставляється по цій Специфікації, складає 43 200, 00 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 2 Специфікації № 2 умови оплати: здійснюється в розмірі 100 % від суми специфікації протягом 14 календарних днів по факту поставки товару, після приймання ВТК ДП МБТЗ.

Судом встановлено, що на виконання умов договору з урахуванням специфікацій позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 172 800, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною від 06.03.2019 року № 118 на суму 129 600 грн. та видатковою накладною від 06.03.2019 року № 119 на суму 43 200 грн. (арк. 19-20).

Видаткові накладні підписані та скріплені печатками сторін.

Підставою поставки товару у видаткових накладних зазначено договір № 87 від 04.03.2018 року та замовлення покупця № 149 від 06.03.2019 року (арк. 22).

Позивач в позовній заяві та заяві (вх. № 2950/20 від 05.03.2020 року) зазначає, що у розпорядженні позивача є копія експрес-накладної, яку надав перевізник, що здійснював доставку товару, відповідно до якої датою оформлення (передачі товару) є 06.03.2019 року, а розрахунковою датою прибуття 08.03.2019 року. Відтак, саме з цієї дати позивач починає обрахування строків для оплати.

Відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що датою отримання товару є дата, вказана у видаткових накладних, тобто 06.03.2019 року.

Судом встановлено, що в матеріалах даної справи міститься експрес-накладна № 1685 перевізника Нова Пошта (арк. 18), в якій не міститься жодних відомостей щодо дати прибуття (розрахункова дата доставки) 08.03.2019 року. Будь-яких інших доказів отримання відповідачем товару 08.03.2019 року в матеріалах справи не міститься. В поданих суду видаткових накладних від 06.03.2019 року, які саме і є доказами поставки (а не перевезення) товару міститься підпис та печатка відповідача, що засвідчує отримання відповідачем товару. При цьому, будь-яких відміток (застережень) про отримання відповідачем товару в іншу дату у видаткових накладних не значиться. Відтак, суд виходить з дати поставки товару, вказаній саме у видаткових накладних, тобто 06.03.2019 року.

Умовами специфікацій сторони погодили відстрочку платежу у 14 календарних днів.

Відтак, в силу ст. 253 ЦК України, відповідач повинен був здійснити оплату за товар в період з 07.03.2019 року по 20.03.2019 року включно. З 21.03.2019 року відповідач є таким, що прострочив оплату товару.

Судом встановлено, що відповідачем частково проведено оплату за товар в сумі 129 600, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3085 від 01.04.2019 року із зазначенням призначення платежу Емаль КО-814 срібл., дог. № 87 від 04.03.19., рах. № 148 від 06.03.2019, ВН № 118 від 06.03.19., спец від 06.03.19. у тому числі ПДВ 21 600 грн. (арк. 21).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем становить 43 200, 00 грн.

14.08.2019 року позивачем на адресу відповідача направлено (вручено представнику нарочно) лист щодо заборгованості № 0026, в якому позивач просив погасити заборгованість до 19.07.2019 року, додавши до листа копію договору зі специфікаціями, копії видаткових накладних та акт звірки (арк. 21-22).

Доказів надання відповіді на вищевказаний лист суду не подано.

Невиконання відповідачем зобов`язання з оплати за поставлений товар і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

ІV. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

На підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

1. Щодо вимоги про стягнення основного боргу.

Як вказано вище, позивачем 06.03.2019 року поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 172 800, 00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи, підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними.

Відповідачем частково проведено оплату за товар на суму 129 600, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3085 від 01.04.2019 року.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 43 200, 00 грн. (172 800, 00 грн. 129 600, 00 грн.), яка не заперечується відповідачем.

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 43 200, 00 грн., строк оплати якої настав в силу умов п. 2 специфікацій, які є невід`ємними частинами договору (граничний строк для оплати 20.03.2019 року включно), як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем порушено вимоги ст. 11, 509, 525, 526, 692 ЦК України та умов договору в частині оплати за поставлений товар.

Отже, позовна вимога в частині стягнення заборгованості за отриманий товар в сумі 43 200, 00 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

2. Щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Позивачем нараховано відповідачу 1 100, 48 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за період з 21.03.2019 року по 24.01.2020 року. Розрахунок здійснено на суму боргу в розмірі 43 200, 00 грн.

Перевіривши розрахунок позивача (арк. 10) за допомогою Бази "Законодавство" судом встановлено, що розрахунок суми 3 % річних у сумі 1 100, 48 грн. є арифметично правильним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Отже, вимога про стягнення 3 % річних в розмірі 1 100, 48 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Позивачем також нараховано відповідачу 1 382, 40 грн. індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання. Інфляція нарахована позивачем за період з квітня по травень 2019 та з вересня по листопад 2019 включно.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 року № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 3.2 вищевказаної Постанови індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 року згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Перевіривши розрахунок позивача (арк. 10) за допомогою Бази "Законодавство", судом встановлено, що позивачем неправильно здійснено нарахування індексу інфляції, оскільки не враховано дефляцію, яка мала місце з червня по серпень 2019 включно.

Судом перераховано розмір інфляційних втрат (здійснений судом розрахунок наявний в матеріалах справи) та встановлено, що розмір інфляційних втрат за період з квітня по листопад 2019 року включно (сукупний період) становить 777, 67 грн., який є обґрунтованим, підставним та підлягає задоволенню. В решті інфляційних втрат в розмірі 604, 73 грн. слід відмовити, у зв`язку з безпідставністю.

3. Щодо вимоги про стягнення пені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Відповідно до п. 7.1 Договору за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п. 7.2 Договору у випадку порушення більш ніж на 60 календарних днів строку оплати товару, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості.

Позивачем нараховано відповідачу 4 915, 43 грн. - пені за період з 13.05.2019 року по 24.01.2020 року (257 днів) (арк. 10-11).

Перевіривши розрахунок розміру пені за допомогою Бази "Законодавство", судом встановлено, що при розрахунку пені позивачем неправильно визначено період нарахування, а також нарахування пені здійснено без урахування положень ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто пеню нараховано поза межами шестимісячного строку.

Як встановлено судом вище, зобов`язання з оплати коштів за товар мало бути виконано відповідачем в період з 06.03.2019 року по 20.03.2019 року. Отже, граничним строком оплати за товар (день, коли зобов`язання мало бути виконано) є 20.03.2019 року. Відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з 21.03.2019 року.

В силу приписів ч. 6 ст. 232 ГПК України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців, від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто з 21.03.2019 року по 21.09.2019 року (ч. 3 ст. 254 ЦК України), оскільки іншого умовами договору не передбачено.

Умовами п. 7.2 договору сторони погодили відстрочку нарахування пені. Отже, позивач має право на нарахування пені, починаючи з 20.05.2019 року (враховуючи передбачене п. 7.2 договору відтермінування в 60 днів).

Судом здійснено перерахунок розміру пені та встановлено, що пеня за період з 20.05.2019 року по 21.09.2019 року становить 2 541, 11 грн. Детальний розрахунок пені, здійснений судом, наявний в матеріалах справи. Розрахунок розміру пені здійснено судом за допомогою Бази "Законодавство".

Отже, вимога про стягнення пені в розмірі 2 541, 11 грн. є обґрунтованою та підставною. В решті пені в розмірі 2 374, 32 грн. слід відмовити, у зв`язку з безпідставністю.

4. Щодо заяви відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Судом враховано, що у відзиві на позовну заву (вх. № 3130/20 від 11.03.2020 року) відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 95 % від визначеної до стягнення судом суми.

Заява мотивована тим, що:

- ДП «Миколаївський бронетанковий завод» є підприємством військово-оборонного комплексу і забезпечує броньованою колісною технікою військові частини і з`єднання Збройних Сил України. Підприємство виконує державне оборонне замовлення;

- фінансування контрактів відбувається за кошти державного бюджету за принципом цільового призначення;

- ДП «Миколаївський бронетанковий завод» внесене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави;

- фінансовий стан підприємства є незадовільним. Так, відповідно до даних фінансової звітності боржника станом на 10.02.2020 року дебіторська заборгованість становить 56 441 грн., а кредиторська заборгованість становить 190 741, 00 тис. грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою № 267 від 12.02.2020 та балансом (Звіт про фінансовий на 10.02.2020 року).

Заява обґрунтована приписами ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.11 року.

Позивач у відповіді на відзив (вх. 3910/20 від 30.03.2020) категорично не погодився на зменшення розміру штрафних санкцій, зазначивши, що штрафні санкції нараховані позивачем об`єктивно, не є завищеними та нараховані відповідно до договору та діючого законодавства України. Умови договору не містять надвеликих штрафних санкцій, за допомогою яких позивач міг би збагатитись. Державна форма власності не є підставою для ухилення від виконання або неналежного виконання договору.

Позивач зазначає, що має найманих працівників, яким необхідно сплачувати щомісячно заробітну плату. Крім того, у позивача є грошові зобов`язання перед іншими контрагентами. Позивач має забезпечувати нормальне функціонування свого офісу та умови праці своїм працівникам, сплачувати податки та інші обов`язкові платежі тощо.

Розглянувши подане клопотання, дослідивши та оцінивши подані у справу докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17 та у постанові від 15.05.2018 року справі 905/2009/17.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.11 року з останніми змінами вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Дослідивши подані суду докази, проаналізувавши правові позиції сторін, врахувавши, що відповідач є підприємством військово-оборонного комплексу, має важке фінансове становище, підприємство є збитковим, що підтверджується звітом про фінансові результати на 10.02.2020 року (код рядка 1420), врахувавши збалансованість інтересів сторін, причини та строк прострочки платежу, захист майнових прав позивача та компенсацію за порушення грошового зобов`язання шляхом стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, відсутність доказів на підтвердження завдання збитків позивачу, а також враховуючи, що застосування штрафних санкцій спрямоване на стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та можливість зменшення розміру пені на 50 % до 1 270, 56 грн. (50 % х 2 541, 11 грн.). В цій частині позов підлягає задоволенню.

В частині стягнення пені в сумі 1 270, 55 грн. - пені слід відмовити, у зв`язку зі зменшенням розміру пені.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Судовий збір в розмірі 1 978, 19 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Судовий збір в розмірі 123, 81 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Державного підприємства Миколаївський бронетанковий завод, вул. 1-ша Слобідська, 120, м. Миколаїв, 54055 () на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Сіопласт, вул. М. Величка, 7, Н/П 70, с. Білогородка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08140 ():

- 43 200, 00 грн. (сорок три тисячі двісті грн. 00 коп.) - суми основного боргу;

- 1 100, 48 грн. (одна тисяча сто грн. 48 коп.) 3 % річних;

- 777, 67 грн. (сімсот сімдесят сім грн. 67 коп.) втрат від інфляції;

- 1 270, 56 грн. (одна тисяча двісті сімдесят грн. 56 коп.) пені;

- 1 978, 19 грн. (одна тисяча дев`ятсот сімдесят вісім грн. 19 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням пункту 4 Розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 22.04.2020 року.

Суддя Е.М. Олейняш