РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2020Справа № 910/2452/20

За позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Просат»

про стягнення 40 256,70 грн,

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Просат» (відповідач) про стягнення 40 256,70 грн на підставі Договору про надання послуг № 2/66 від 01.09.2016 (далі - Договір) з яких: 36 515,30 грн основного боргу, 3 229,87 грн пені, 179,23 грн інфляційних втрат, 332,30 грн 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором щодо здійснення плати за надання послуг за Договором та плати за користування електричними мережами позивача за період червень - грудень 2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 позовну заяву Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2452/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/2452/20.

Зокрема, поштове відправлення з ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/2452/20 було направлене відповідачу за адресою: 03115, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 89-А, вказаною у позовній заяві, яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача, що підтверджується наявним в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Втім, поштове відправлення з наведеною ухвалою суду та примірником повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції було повернуте органами зв`язку до Господарського суду міста Києва.

Враховуючи, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/2452/20 було надіслано за належною адресою, тобто повідомленою суду позивачем, яка відповідає адресі, зазначеній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повернуто підприємством зв`язку, суд дійшов висновку про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від останніх до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Відповідачем без поважних причин відзив на позовну заяву у встановлений строк до суду не подано.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву та додані до неї докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до стст 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

01.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України», яке 10.09.2019 на виконання наказу Мінагрополітики від 29.08.2019 № 502 було перейменоване на Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України», (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Просат» (замовник, відповідач) було укладено Договір про надання послуг № 2/66 (далі - Договір або Договір № 2/66 від 01.09.2016).

Відповідно до п. 1.1 Договору виконавець надає замовнику послуги зі строкового зберігання і утримання обладнання телекомунікаційного обладнання замовника (далі - об`єкт зберігання) та інші послуги згідно даного Договору, а замовник виплачує виконавцеві винагороду за надання таких послуг. Під строковим зберіганням та утриманням об`єкту зберігання сторони домовились розуміти надання усіх послуг згідно даного Договору протягом строку його дії. Місце зберігання та утримання об`єкта зберігання виконавцем знаходиться за адресою: Донецька обл., Нікопольський р-н, с. Кальчик, вул. Елеваторна, 1 Філія ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Кальчицький елеватор» (п. 1.2 Договору).

Під іншими послугами згідно даного Договору, сторони домовились розуміти перелік наступних послуг:

- забезпечення належних умов функціонування та експлуатації об`єкта зберігання замовника, шляхом підтримки належної роботи інженерних систем виконавця;

- догляд за належним станом території (площі), яка прилягає до місця зберігання та утримання об`єкта зберігання, що включає забезпечення відсутності навколо об`єкта зберігання замовника сміття, бруду, вибухо- та вогненебезпечних об`єктів і матеріалів;

- забезпечення періодичного візуального контролю, в тому числі: перевірка не предмет присутності на об`єкті зберігання сторонніх предметів та ін.;

- термінове сповіщення замовника про будь-яке виявлене порушення нормального стану чи роботи об`єкту зберігання;

- термінове сповіщення правоохоронних органів та замовника про нанесення пошкоджень об`єкту зберігання з боку третіх осіб;

- інші послуги, про надання яких сторони можуть домовитись додатково (п. 1.3 Договору).

Початком надання послуг згідно даного Договору є момент підписання Акту прийому-передачі об`єкта зберігання на утримання і зберігання, який підписується уповноваженими представниками сторін та є невід`ємною частиною даного Договору. З моменту підписання Акту прийому-передачі виконавець починає надавати замовнику послуги згідно даного Договору та нараховувати плату за надання послуг, а у замовника виникає зобов`язання по вчасній сплаті винагороди за надані послуги (п. 1.6 Договору).

Сторони домовились щомісячно протягом строку дії даного Договору останнього числа поточного місяця підписувати Акти надання послуг, що мають статус невід`ємних частин даного Договору. Обов`язок з оформлення таких актів лежить на виконавцеві (п. 1.7 Договору).

Пунктом 1.8 Договору сторони погодили, що по завершенню строку дії даного Договору сторони підписують Акт припинення надання послуг, який підписується за результатами демонтажу об`єкта зберігання і одночасно є Актом надання послуг за останній місяць дії Договору.

Пунктом 2.2.4 Договору передбачено, що замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати встановлені Договором платежі.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна місячна плата за надання виконавцем обумовлених цим Договором послуг становить 2 040,00 грн на місяць в т.ч. ПДВ становить 340,00 грн. Нарахування плати за послуги починається з дати, зазначеної в Акті прийому-передачі (п. 3.2 Договору).

Додатковою угодою № 1/11 від 03.01.2017 до Договору про надання послуг № 2/66 від 01.09.2016 сторони погодили, що 01.07.2017 загальна місячна плата за надання виконавцем обумовлених Договором № 2/66 від 01.09.2016 про надання послуг становить 2 496,00 грн в т.ч. ПДВ становить 416,00 грн.

Додатковою угодою № 2 від 15.11.2017 до Договору про надання послуг № 2/66 від 01.09.2016 сторони погодили, що 01.12.2017 загальна місячна плата за надання виконавцем обумовлених Договором № 2/66 від 01.09.2016 про надання послуг становить 5 000,00 грн в т.ч. ПДВ становить 833,33 грн.

Згідно п. 3.3 Договору щомісячно, до 10 числа поточного місяця, виконавець надає замовнику рахунки на повний обсяг обумовлених Договором платежів за попередній місяць. Всі рахунки, передбачені Договором, надаються замовнику разом один раз на місяць. Замовник здійснює оплату згідно рахунку протягом п`яти банківських днів з моменту його отримання шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок виконавця. Якщо замовник отримав рахунок виконавця пізніше строку, зазначеного у п. 3.3 Договору, термін оплати продовжується на строк такої затримки (п. 3.4 Договору).

Пунктом 3.8 Договору передбачено, що здача-приймання наданих послуг здійснюється у відповідності з вимогами чинного законодавства України шляхом підписання акту приймання-передачі, що підписується замовником протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня його отримання від виконавця.

Відповідно до п. 4.1 Договору плата за користування електричними мережами виконавця протягом періоду до підключення обладнання замовника в мережу енергопостачальної організації, компенсується замовником (згідно виставленого рахунку виконавця), окрім плати за надання послуг, згідно п. 3.1 даного Договору.

Пунктом 6.2 Договору сторони погодили, що, у випадку прострочення оплати згідно з п. 3.4 Договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Строк дії Договору - з моменту підписання - до 31.08.2017 року з можливістю подальшої пролонгації за спільною згодою сторін (п. 7.1 Договору). За 15 днів до закінчення строку дії Договору сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов Договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, Договір вважається продовженим на наступний річний термін на тих саме умовах, що викладені у цьому Договорі. (п. 7.2 Договору).

По матеріалам справи судом встановлено, що жодна зі сторін не заявляла про бажання припинити дію Договору. Зазначений договір неодноразово продовжувався на наступний річний термін і станом на час розгляду справи по суті є чинним.

Як зазначає позивач, ним було належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за Договором, та надано обумовлені Договором послуги, однак відповідач за отримані у період з червня по грудень 2019 року послуги не розрахувався, в зв`язку з чим, станом на день складання позовної заяви, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 36 515,30 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Пунктом 1.6 Договору сторони погодили, що початком надання послуг згідно даного Договору є момент підписання Акту прийому-передачі об`єкта зберігання на утримання і зберігання, який підписується уповноваженими представниками сторін та є невід`ємною частиною даного Договору. З моменту підписання Акту прийому-передачі виконавець починає надавати замовнику послуги згідно даного Договору та нараховувати плату за надання послуг, а у замовника виникає зобов`язання по вчасній сплаті винагороди за надані послуги.

01.09.2016 сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі, зі змісту якого вбачається, що відповідно до п. 1.1 Договору замовник передав, а виконавець прийняв на зберігання і утримання телекомунікаційне обладнання замовника, згідно переліку, зазначеного в цьому Акті.

Отже, починаючи з 01.09.2016 у відповідача виникло зобов`язання оплачувати надані позивачем послуги за Договором № 2/66 від 01.09.2016.

Відповідно до п. 1.7 Договору домовились щомісячно протягом строку дії даного Договору останнього числа поточного місяця підписувати Акти надання послуг, що мають статус невід`ємних частин даного Договору. Обов`язок з оформлення таких актів лежить на виконавцеві.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем у період з червня по грудень 2019 року надано відповідачу послуги загальною вартістю 37 611,93 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами надання послуг № 35 та № 36 від 30.06.2019, № 44 та № 45 від 31.07.2019, № 52 та № 53 від 31.08.2019, № 60 від 30.09.2019, № 61 від 31.10.2019, № 69 від 30.11.2019, № 74 від 28.12.2019.

Дослідивши зазначені акти надання послуг судом встановлено, що відповідач підписав та повернув позивачу Акти надання послуг № 35 та № 36 від 30.06.2019, № 44 та № 45 від 31.07.2019, № 52 та № 53 від 31.08.2019, № 60 від 30.09.2019. Решту актів, а саме: № 61 від 31.10.2019, № 69 від 30.11.2019, № 74 від 28.12.2019, відповідач не підписав та зауважень щодо них не надав.

Факт надсилання позивачем на адресу відповідача вказаних актів надання послуг та рахунків на оплату підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: поштовими квитанціями, описами вкладеннями в поштове відправлення та повідомленнями про їх вручення.

Враховуючи прострочення відповідачем оплати послуг за Договором, позивач неодноразово направляв на адресу відповідача вимоги (претензії) щодо погашення заборгованості за Договором, зокрема, вимогу № 0075/1 від 01.08.2019, вимогу № 0085 від 21.08.2019, вимогу № 0006 від 24.01.2020.

Відповідач відповідей на вказані вимоги (претензії) позивача не надав, заборгованість перед позивачем погасив лише частково, чим порушив умови укладеного між сторонами Договору № 2/66 від 01.09.2016.

Так, по матеріалам справи судом встановлено, що 23.10.2019 відповідачем було сплачено 1 096,63 грн згідно акту надання послуг № 36 та рахунку № 37 від 30.06.2019 за спожиту ним у червні 2019 року електроенергію.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п. 3.3 та 3.4 Договору щомісячно, до 10 числа поточного місяця, виконавець надає замовнику рахунки на повний обсяг обумовлених Договором платежів за попередній місяць. Всі рахунки, передбачені Договором, надаються замовнику разом один раз на місяць. Замовник здійснює оплату згідно рахунку протягом п`яти банківських днів з моменту його отримання шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок виконавця. Якщо замовник отримав рахунок виконавця пізніше строку, зазначеного у п. 3.3 Договору, термін оплати продовжується на строк такої затримки.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості за отримані послуги, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Таким чином, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманих послуг у повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 36 515,30 грн (37 611,93 грн (загальна вартість послуг, наданих позивача за Договором № 2/66 від 01.09.2016 у період з червня по грудень 2019 року) - 1 096,63 грн (вартість спожитої відповідачем у червні 2019 року, яка була відшкодована останнім 23.10.2019) = 36 515,30 грн).

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу узгоджених послуг та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 36 515,30 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3 229,87 грн.

Відповідно до п. 6.2 Договору у випадку прострочення оплати згідно з п. 3.4 Договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені і встановив, що у розрахунку допущені помилки у розмірі пені, що підлягає стягненню.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені у розмірі 3 226,70 грн (розрахунок здійснений за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга»), яка розрахована за визначені позивачем періоди нараховані на суму боргу, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 229,87 грн пені підлягають частковому задоволенню в сумі 3 226,70 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 179,23 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодуксу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищенаведеного, суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань встановив, що інфляційні нарахування за вказані позивачем періоди складають 179,23 грн.

З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 179,23 грн інфляційних нарахувань підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі 179,23 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 332,30 грн.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку заявленої до стягнення суми 3% річних в розмірі 332,30 грн, виходячи з встановленого періоду, з якого відповідач є таким, що прострочив, та з урахуванням визначених позивачем у розрахунку періодів нарахування, суд дійшов висновку, що сума 3% річних, розрахована позивачем, не суперечить нормам чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню повністю в сумі 332,30 грн 3% річних.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про виконання взятих на себе зобов`язань за Договором в частині оплати отриманих послуг.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 102,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та часткове задоволення позову, судовий збір у сумі 2 101,83 грн покладається на відповідача, а судовий збір у сумі 0,17 грн покладається на позивача.

Керуючись стст 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Просат» (03115, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 89-А; ідентифікаційний код 33689783) на користь Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1; ідентифікаційний код 37243279) 36 515,30 грн (тридцять шість тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 30 коп.) основного боргу, 3 226,70 грн (три тисячі двісті двадцять шість гривень 70 коп.) пені, 332,30 грн (триста тридцять дві гривні 30 коп.) 3% річних, 179,23 грн (сто сімдесят дев`ять гривень 23 коп.) інфляційних втрат та 2 101,83 (дві тисячі сто одну гривню 83 коп.) судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (чч 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням частини 4 Розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 24.04.2020.

Суддя Гумега О.В.