ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2020 Справа № 917/2181/19

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засідання Отюговій О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу №917/2181/19

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Ломакіна Олександра Вікторовича АДРЕСА_1

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Карлівський машинобудівний завод" вул. Сергія Нігояна, 2, м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область,39500

про стягнення 168 903,21 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

17.12.2019 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Ломакіна Олександра Вікторовича до відповідача Публічного акціонерного товариства "Карлівський машинобудівний завод" про стягнення 168 903,21 грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області суду від 18.12.2019 року на підставі ст. 174 ГПК України позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів з дня вручення такої ухвали для усунення недоліків.

10.01.2020 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою від 11.01.2020 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

27.01.2020 року від ПрАТ "Карлівський машинобудівний завод" до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує. Відповідач визнає факт наявності певної заборгованості перед позивачем, однак вказує на те, що вся заборгованість, яка існує у відповідача перед позивачем не має відношення до договору поставки № 10/07/2017 від 10 липня 2017 року. Отримання товару від позивача здійснено на підставі окремих індивідуальних замовлень відповідача. Стосовно нарахованої позивачем неустойки на підставі п. 6.2. договору відповідач вказує, що даний пункт договору стосується сплати неустойки за порушення позивачем, як постачальника, своїх зобов`язань за договором. Також відповідач вказує на те, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки відповідачем змінено тип товариства з публічного на приватне згідно рішення акціонера ПАТ "Карлівський машинобудівний завод" №01-06/2019 від 19.06.2019 року, державну реєстрацію вказаних змін проведено 22.08.2019 року.

29.01.2020 року від ПрАТ "Карлівський машинобудівний завод" до суду надійшла заява в порядку ст. 250 ГПК України, в якій відповідач просить суд розглянути дану справу в порядку загального позовного провадження, оскільки дана справа є досить складною і потребує дослідження всіх матерів справи та необхідністю виклику свідка по справі.

Крім того, 29.01.2020 року від ПрАТ "Карлівський машинобудівний завод" до суду надійшло клопотання по вжиття заходів щодо запобігання зловживанню процесуальними правами в порядку ст. 43 ГПК України.

04.02.2020 року від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач відповідачем вказує Приватне акціонерне товариство "Карлівський машинобудівний завод" та просить суд стягнути з відповідача 168 903,21 грн. заборгованості, яка складається з: 148813,40 грн. основного боргу та 20089,81 грн. неустойки станом на 12.12.2019 року.

Також 04.02.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача.

10.02.2020 року від ПрАТ "Карлівський машинобудівний завод" до суду надійшли заперечення.

20.02.2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів разом з додатками.

Суд ухвалою від 20.02.2020 року відмовив в задоволенні клопотання ПрАТ "Карлівський машинобудівний завод" про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив судове засідання у справі на 10.03.2020 року на 10:00 год.

28.02.2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів разом з додатками.

Під час розгляду справи по суті у судовому засіданні 10.03.2020 року було оголошено перерву у засіданні до 23.03.2020 року до 10.00 год.

Ухвалою від 23.03.2020 року розгляд справи відкладено на 09.04.2020 року на 09:00 год.

Представники учасників справи в судове засідання 09.04.2020 року не з`явились, про місце, дату та час його проведення були повідомлені належним чином.

09.04.2020 року від позивача до суду надійшла заява, в якій позивач вказує на те, що явка учасників справи в судове засідання 09.04.2020 року судом не визнавалась обов`язковою та просить суд розглядати справу за відсутності позивача за наявними матеріалами. Позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі.

07.04.2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання про перенесення розгляду справи в зв`язку з запровадженням на території України карантину через спалах короновірусу.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи за наступного мотивування.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Даний випадок не є винятковим. При цьому, за період розгляду даної справи, відповідачем було використано можливість для подання до суду визначених процесуальним законом заяв по суті справи та доказів судом було визначено обставини справи, які підлягають встановленню, а явка учасників процесу в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.).

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового розгляду справи по суті, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення, його явка в судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Таким чином, неявка в судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд зазначає, що захист прав, свобод та інтересів осіб має бути забезпечено, у тому числі, під час складної епідеміологічної ситуації у державі. Фактичне зупинення відправлення судочинства в діючих карантинних умовах може призвести до ще більшої дестабілізації всередині держави та істотному порушенню прав і свобод осіб, передбачених Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, зокрема, позивача, який перебуває з відповідачем у рівних умовах понесення збитків через введення обмежувальних карантинних заходів.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду даної справи та вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Як вже зазначав суд, 29.01.2020 року від ПрАТ "Карлівський машинобудівний завод" до суду надійшло клопотання по вжиття заходів щодо запобігання зловживанню процесуальними правами в порядку ст. 43 ГПК України.

Суд відмовляє в його задоволенні виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 ст. 43 ГПК України встановлено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 ГПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Своє клопотання відповідач обґрунтовує подачею позивачем завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. На думку відповідача, вказані дії свідчать про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У cтатті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка звернулася за таким захистом до суду.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Саме по собі звернення до суду із позовом не є зловживанням правом, отже клопотання відповідача необґрунтоване та задоволенню не підлягає.

Також судом встановлено, що згідно рішення акціонера Публічного акціонерного товариства «Карлівський машинобудівний завод», № 01-06/2019 від 19.06.2019 року, змінено тип Товариства з публічного на приватне. Державну реєстрацію вказаних змін проведено 22.08.2019 року, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 23.08.2019 року.

Частиною 1 статті 52 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 1 ст.108 ЦК України, перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми.

Стаття 83 ЦК України, яка має назву "Організаційно-правові форми юридичних осіб", визначає, що юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Отже, з точки зору зазначеної норми закону, усі товариства належать до однієї організаційно-правової форми юридичної особи.

У ст. 152 ЦК України зазначено, що акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Найменування акціонерного товариства має містити його найменування і зазначення того, що товариство є акціонерним. Акціонерні товариства за типом поділяються на публічні товариства та приватні товариства. Особливості правового статусу публічних та приватних акціонерних товариств встановлюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про акціонерні товариства" повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов`язковою складовою найменування акціонерного товариства.

У абз. 3 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" зазначено, що зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

З аналізу зазначених положень слідує, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.

Отже, зміна типу акціонерного товариства з публічного на приватне не є його реорганізацією.

Водночас, зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

04.02.2020 року від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач вказує змінене найменування відповідача - Приватне акціонерне товариство "Карлівський машинобудівний завод".

Отже, у даному випадку саме заміна особи у відносинах, щодо яких виник спір, не відбулася, і є підстави змінити найменування відповідача з Публічного акціонерного товариства "Карлівський машинобудівний завод" на Приватне акціонерне товариство "Карлівський машинобудівний завод"

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

10 липня 2017 року між Фізичної особою-підприємцем Ломакіним Олександром Вікторовичем (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Карлівський машинобудівний завод" (в подальшому змінило найменування на Приватне акціонерне товариство "Карлівський машинобудівний завод") (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 10/07/2017 (далі - договір) (арк. с. 14-16).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне:

- постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця пиломатеріали (надалі-товар) в кількості, асортименті, по цінах, що визначаються відповідно до специфікацій, які є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.1. договору);

- покупець зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього постачальнику грошові коштів порядку та на умовах визначених даним договором (п. 1.2. договору);

- строк поставки товару 3 робочих днів з дати перерахування покупцем передоплати, відповідно до п. 3 даного договору. Постачання товару здійснюється партіями. Завантаження товару у транспортні засоби здійснюється силами та за рахунок постачальника. Постачальник зобов`язаний відвантажити товар покупцю на підставі довіреності на отримання ТМЦ, що підтверджує повноваження представника покупця на здійснення господарської операції. Постачальник зобов`язаний вказати у видаткових накладних номер та дату довіреності представника покупця на отримання ТМЦ (п. 2.1. договору);

- сторони погоджують ціну, асортимент, кількість, ГОСТ (ТУ), строк поставки товару шляхом підписання специфікації (п. 2.2. договору);

- постачальник надсилає покупцю рахунки на оплату товару (п. 2.3. договору);

- право власності на товар, а також ризик випадкового знищення чи пошкодження товару переходить від постачальника до покупця з моменту передачі товару покупцю та підписання відповідних товаросупровідних документів (п. 2.4. договору);

- передача товару у власність покупця здійснюється шляхом підписання сторонами відповідних товаросупровідних документів (видаткової накладної, товаро-транспортної накладної). Сертифікат якості на товар Постачальник зобов`язаний передати Покупцю разом із видатковими накладними на товар. (п. 2.5. договору);

- покупець оплачує за товар шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на банківський рахунок постачальника за умови попередньої оплати у розмірі 100% від загальної суми згідно специфікації (п. 3.2. договору);

- за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність у відповідності з цим договором та чинним законодавством України (п. 6.1. договору);

- за порушення строку поставки та/або заміни неякісного товару, а також у випадку порушення строку повернення грошових коштів покупцю у випадках, передбачених п.4.6.2. та 9.2. даного договору, постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі 0,5% від вартості непоставленого (несвоєчасно поставленого або несвоєчасно заміненого) Товару та/або від несвоєчасно повернутої суми, за кожен день прострочення (п. 6.2. договору);

- Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками та діє до 31.12.2017 року. У випадку, якщо жодна із сторін до закінчення строку дії даного договору, вказаного в п. 9.1., не заявила про його розірвання, даний договір автоматично продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік (п. п. 9.1, 9.5. договору).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ним на виконання умов договору передано відповідачу товар на загальну суму 391 907,80 грн. На підтвердження викладено позивач надає: видаткові накладні №14 від 15.04.2019 року на загальну суму 103 140,00 грн., №19 від 20.05.2019 року на загальну суму 103 813,40 грн., №25 від 19.08.2019 року на загальну суму 92 853,20 грн., №27 від 02.09.2019 року на загальну суму 92 101,20 грн.; рахунки №14 від 15.04.2019 року, №19 від 20.05.2019 року, №25 від 19.08.2019 року, №27 від 02.09.2019 року та довіреності на отримання ТМЦ №653 від 20.05.2019 року, №1439 від 19.08.2019 року, №1566.1 від 02.09.2019 року та товарно - транспортні накладні: Серія ПЗО №657964 від 14.04.2019 року, Серія ПЗО №657967 від 19.05.2019 року, Серія ПЗО №657970 від 18.08.2019 року, Серія ПЗО №657974 від 01.09.2019 року (арк. с. 17-27, 127-130).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого за договором товару здійснив лише частково в сумі 243 094,40 грн. і за відповідачем рахується заборгованість за договором у розмірі 148 813,40 грн. На підтвердження викладеного позивачем надано банківські виписки (арк. с. 60-65)

З метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу відповідача вимогами від 25.10.2019 р. та від 11.11.2019 року (арк. с. 66-69) але заборгованість так і не оплачена.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з відповідача 168 903,21 грн. заборгованості за договором поставки №10/07/2017 від 10.07.2017 року, яка складається з: основної заборгованості у розмірі 148 813,40 грн. та неустойки у розмірі 20 089,81 грн.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази: паспорт та ідентифікаційний код позивача; копію витягу з реєстру платників єдиного податку; копію витягу з ЄДР; договір поставки від №10/07/2017 від 10.07.2017 року; довіреності №653 від 20.05.2019 року, №1439 від 19.08.2019 року, №1566.1 від 02.09.2019 року; копії видаткових накладних №14 від 15.04.2019 року, №19 від 20.05.2019 року, №25 від 19.08.2019 року, №27 від 02.09.2019 року; рахунків №14 від 15.04.2019 року, №19 від 20.05.2019 року, №25 від 19.08.2019 року, №27 від 02.09.2019 року; виписок з банку; вимог від 25.10.2019 року та від 14.11.209 року з доказами їх направлення; товарно - транспортних накладних: Серія ПЗО №657964 від 14.04.2019 року, Серія ПЗО №657967 від 19.05.2019 року, Серія ПЗО №657970 від 18.08.2019 року, Серія ПЗО №657974 від 01.09.2019 року і т.д.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що факт поставки позивачем та прийняття відповідачем товару на загальну суму 391 907,80 грн. підтверджується наступними документами: видатковими накладними: №14 від 15.04.2019 року на загальну суму 103 140,00 грн., №19 від 20.05.2019 року на загальну суму 103 813,40 грн., №25 від 19.08.2019 року на загальну суму 92 853,20 грн., №27 від 02.09.2019 року на загальну суму 92 101,20 грн.; рахунками: №14 від 15.04.2019 року, №19 від 20.05.2019 року, №25 від 19.08.2019 року, №27 від 02.09.2019 року; довіреностями на отримання ТМЦ: №653 від 20.05.2019 року, №1439 від 19.08.2019 року, №1566.1 від 02.09.2019 року; товарно - транспортними накладними: Серія ПЗО №657964 від 14.04.2019 року, Серія ПЗО №657967 від 19.05.2019 року, Серія ПЗО №657970 від 18.08.2019 року, Серія ПЗО №657974 від 01.09.2019 року (арк. с. 17-27, 127-130).

Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого за договором товару здійснив лише частково в сумі 243 094,40 грн. і за відповідачем рахується заборгованість за договором у розмірі 148 813,40 грн. На підтвердження викладеного позивачем надано банківські виписки (арк. с. 60-65).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача щодо оплати вартості поставленого товару і позовні вимоги в частині стягнення основного боргу є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на те, що поставка товару відбулась не рамках договору поставки №10/07/2017 від 10.07.2017 року, відхиляється судом з огляду на: прийняття відповідачем товару за договором поставки №10/07/2017 від 10.07.2017 року, яка відбувалась протягом квітня-вересня 2019 року; здійснення відповідачем часткових оплат за отриманий товар; відсутність додаткових угод сторін чи заяв відповідача про розірвання або припинення дії договору поставки №10/07/2017 від 10.07.2017 року. Відповідачем не подано суду доказів існування інших позадоговірних правовідносин між сторонами щодо предмету позовних вимог.

Надані відповідачем докази, а саме: акт звірки станом на 31.12.2019 року та довіку про відсутність поставки товару від позивача в рамках договору поставки №10/07/2017 від 10.07.2017 року судом оцінюються критично, оскільки складені відповідачем в одноособовому порядку.

З огляду на зазначене у суду відсутні підстави вважати, що поставка товару за дослідженими судом видатковими накладними була позадоговірною.

Таким чином, відповідач підписавши договір поставки №10/07/2017 від 10.07.2017 року, видаткові накладні, видавши довіреності на отримання ТМЦ взяв на себе зобов`язання з оплати отриманого від позивача товару.

Доказів оплати за переліченими позивачем накладними в сумі 148 813,40 грн. відповідачем суду не подано, позовні вимоги не спростовано належними та допустимими доказами. Розмір суми боргу відповідачем не спростовано.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 20 089,81 грн. неустойки на підставі п. 6.2. договору поставки.

Суд відмовляє в задоволенні даних вимог виходячи з наступного.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Отже, неустойка є одним із видів забезпечення виконання грошового зобов`язання, то такий правочин, у відповідності до ч.1 ст.547 ЦК України, належить вчиняти у письмовій формі.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз`яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Дослідивши умови п. 6.2. договору поставки судом встановлено, що вданому пункті передбачено стягнення неустойки з постачальника на користь покупця за порушення строку поставки та/або заміни неякісного товару, а також у випадку порушення строку повернення грошових коштів покупцю у випадках, передбачених п.4.6.2. та 9.2. даного договору.

Такої міри відповідальності як стягнення з покупця на користь постачальника неустойки за несвоєчасне виконання покупцем грошових зобов`язань щодо оплати отриманого товару сторони умовами договору поставки не погодили.

Отже, враховуючи те, що ні законом, ні у договорі сторонами не встановлено в письмовій формі відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у вигляді неустойки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки в сумі 20 089,81 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 148 813,40 грн. основного боргу за договором поставки підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Щодо відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд зазначає наступне.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження отримання професійної правової допомоги позивач надав Договір про надання правової допомоги №57, укладений 01.12.2019 р. між останнім та адвокатом Латишевою В.О., ордер серія СМ №77/19 від 12.12.2019 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцію №44 від 12.12.2019 року на суму 7000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач по договору про надання правової допомоги №57 від 01.12.2019 р. сплатив адвокату Латишевій В.О. - 7000,00 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволені судом частково, то витрати на правову допомогу адвоката на підставі ст. 129 ГПК України підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача частково пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 6167,40 грн.

Керуючись статтями 126,129,232-233,237-238,240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Замінити найменування відповідача з Публічного акціонерного товариства "Карлівський машинобудівний завод" на Приватне акціонерне товариство "Карлівський машинобудівний завод"

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Карлівський машинобудівний завод" вул. Сергія Нігояна, 2, м. Карлівка, Карлівський район, Полтавська область,39500, ідентифікаційний код 14311169) на користь Фізичної особи-підприємця Ломакіна Олександра Вікторовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 148 813,40 грн. основного боргу, 2232,20 грн. витрат по сплаті судового збору, 6167,40 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Видати наказ після набранням рішенням законної сили.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення підписано 16.04.2020 року

Суддя О.М. Тимощенко

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.