ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2020 Справа № 908/2797/19

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач)

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.12.2019 у справі №908/2797/19 (суддя Мірошниченко М.В.; рішення ухвалене о 10:41 год. у місті Запоріжжя, повне рішення складено 05.12.2019)

за позовом Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр", м.Запоріжжя

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр" про стягнення 103045,14 грн. заборгованості за відпущену у період: жовтень 2017 - квітень 2019 років теплову енергію, 6965,12 грн. втрат від інфляції та 2996,91 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на обставини бездоговірного споживання відповідачем теплової енергії, вартість якої розрахована відповідно до величини теплового навантаження на об`єкті опалення. Позивач зазначає, що фактичні дії сторін (передача продавцем товару, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки. Правовим обґрунтуванням позовних вимог є посилання позивача на норми ст.ст. 11, 15, 16, 258, 509, 525, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 193, 222 Господарського кодексу України, Закону України "Про теплопостачання", Правил користування тепловою енергією.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.12.2019 у справі №908/2797/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Означене рішення суду вмотивоване тим, що судом встановлено, що позивачем не доведено належним чином факт поставки теплової енергії відповідачу у період: жовтень 2017 року - квітень 2019 року теплової енергії на суму 103045,14 грн., відповідно не доведена і заявлена до стягнення сума основного боргу 103045,14 грн. та додаткових нарахувань 6965,12 грн. втрат від інфляції та 2996,91 грн. 3% річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач (Концерн "Міські теплові мережі") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 03.12.2019 у справі №908/2797/19 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Концерну у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії, обов`язковість укладення якого покладається як на Теплопостачальну організацію, так і на споживача, не виключає можливості стягнення з відповідача на користь позивача вартості послуг з теплопостачання, оскільки між позивачем та відповідачем склались фактичні договірні відносини. Вказує, що у такому випадку облік кількості теплової енергії здійснювався по особовому рахунку №204143. Позивач вказує також, що відповідач у своїх поясненнях суду жодних заперечень щодо нарахованих сум не надав, тим самим підтвердив наявність боргу перед позивачем. Проте, як стверджує позивач, суд першої інстанції не надав належної оцінки фактичним обставинам справи та виніс рішення з порушенням норм матеріального права та не дотримав норм процесуального права.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.12.2019 у справі №908/2797/19; ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 10.02.2020.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач у встановлений судом строк не надав.

Натомість 14.02.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр" в матеріали цієї справи надійшла заява (від 10.02.2020), в якій відповідач посилаючись на приписи пункту 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, заявляє про визнання позову в повному обсязі та просить задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заяви про визнання позову, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

Концерн "Міські теплові мережі" (надалі - позивач) є підприємством, основною метою діяльності якого є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, а предметом діяльності є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів та її збуту тощо. Основними функціями Концерну є: забезпечення розвитку теплофікаційного господарства та забезпечення тепловою енергією населення для комунально-побутових потреб, бюджетних установ і організацій, госпрозрахункових підприємств, інших об`єктів, розташованих в зоні діяльності Концерну; збір коштів за послуги теплопостачання зони діяльності Концерну (територія міста Запоріжжя) з метою централізованих розрахунків за енергоресурси, про що зазначено в пунктах 2.1., 2.2. та 2.4. Статуту цього підприємства.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно: будівлі гуртожитку літ. А-5 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 37, 13/100 її часток належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Улісс-Тур".

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Улісс-Тур" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр" (орендар) укладений Договір оренди №1-06/17 від 01.06.2017, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування 13/100 частин нежитлового приміщення гуртожитку літ. А-5 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 37, загальною площею 346,5 кв.м. Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

За умовами пункту 8.1. цього Договору, його укладено строком на 2 роки. Строк оренди - 2 роки з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.

Акт приймання-передавання вказаного нежитлового приміщення до договору №1-06/17 підписаний 01.06.2016.

Відповідно до пункту 2.4. цього Договору в орендну плату не входять витрати за комунальні послуги (вода, електроенергія, послуги із утримання будинку та при будинкової території, опалення вивіз сміття).

У вересні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр" (надалі - відповідач) звернувся до позивача з заявою від 29.09.2017 про укладення договору на теплопостачання приміщення за адресою: вул. Незалежної України, 37, площа 346,5 кв. м, у зв`язку з його орендою.

Договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №204128 від 01.10.2017, який направлявся позивачем відповідачу, відповідачем не підписаний.

Доказів укладення договору у судовому порядку матеріали справи не містять.

Як вказує у своєму позові позивач, не зважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору, Концерн "Міські теплові мережі" у період з жовтня 2017 по квітень 2019 року відпустив ТОВ "Запорізький діловий центр" теплову енергію до нежитлового приміщення гуртожитку літ. А-5, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 37, яким користувався цей споживач на підставі договору оренди №1-06/17 від 01.06.2017.

На підтвердження факту постачання теплової енергії позивач надав рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради№612 від 13.10.2016, №617 від 29.10.2017, №177 від 30.03.2017, №511 від 01.11.2018, №151 від 01.04.2018, №130 від 04.04.2019 про початок та закінчення опалювальних сезонів 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 років.

Розрахунок відпущеної теплової енергії здійснювався позивачем відповідно до величини теплового навантаження на об`єкті опалення, що складає 0,016008 Гкал/год, а облік кількості відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку №204128.

На підтвердження факту постачання теплової енергії відповідачу позивач надав в матеріали справи Акти приймання-передачі теплової енергії за період з жовтня 2017 року по квітень 2019 року та відповідні рахунки на їх оплату.

За розрахунком позивача заборгованість (основний борг), що виникла у відповідача у зв`язку з несплатою за поставлену теплову енергію у вказане нежитлове приміщення за період з жовтня 2017 по квітень 2019 року складає 103045,14 грн.

Відповідно до акту про не допуск до здійснення перевірки від 29.10.2018, складеного комісією у складі представників філії Концерну "МТМ" Орджонікідзевського району, які прибули 29.10.2018 для здійснення перевірки до ТОВ "Запорізький діловий центр", вул. Незалежної України, 37, приміщення зачинено.

Також комісією у складі представників філії Концерну "МТМ" Орджонікідзевського району 31.01.2019 складений акт обстеження системи теплоспоживання ТОВ "Запорізький діловий центр", вул. Незалежної України, 37, в якому зазначено, що офісне приміщення розташоване на І-му та ІІІ-му поверхах 5-ти поверхового гуртожитку. Система опалення однотрубна, спільна з гуртожитком. На момент обстеження приміщення не експлуатується.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо погашення заборгованості (№106/09 від 31.01.2019, №393/05-юр від 07.05.2019, №526 від 07.08.2019) із зазначенням підстав для сплати за поставлену теплову енергію.

Листом від 22.05.2019 вих. №62 відповідач повідомив позивача у відповідь на його вимог за вих. №3939/05-юр від 07.05.2019 про те, що на сьогодні підприємство знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що значно ускладнює виконання зобов`язань за особовим рахунком №204128 та унеможливлює погасити борг одним платежем відразу, просить розглянути можливість надання підприємству відповідача розстрочки щодо погашення боргу строком на один рік.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача із позовом до відповідача про стягнення в судовому порядку означеної заборгованості, а також додаткових нарахувань інфляційних втрат в сумі 6965,12 грн. та 3% річних від простроченої суми, що складають 2996,91 грн. за період з 20.11.2017 по 31.07.2019.

Як вказує позивач відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії, обов`язковість укладення якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації, не виключає можливості стягнення з відповідача на користь позивача вартості послуг з теплопостачання, оскільки між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу споживання, але не сплати відповідачем - суб`єктом господарювання за теплову енергію, що поставлялася до нежитлового приміщення системою централізованого опалення, що використовується позивачем для надання послуг теплопостачання відповідно до його статутної діяльності.

За приписами статті 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) здійснюється на підставі договору. Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно з частиною другою статті 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

У статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частинами 1-3 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Загальний порядок укладання господарських договорів визначений статтею 181 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Відмовляючи позивачеві в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача означеної суми заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що за наведеними приписами законодавства наявність договору на відпуск енергії між сторонами у даному випадку є обов`язковим.

Разом із цим суд першої інстанції зазначив, що відповідно до приписів статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії не може бути підставою для звільнення споживача теплової енергії від обов`язку проведення розрахунку за фактично спожиту теплову енергію.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Отже, позивачем має бути доведено обсяг фактично спожитої відповідачем теплової енергії у спірний період.

Тому оцінюючі спірні правовідносини, суд першої інстанції виходив із того, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини (факти), на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Так судом першої інстанції правильно встановлено, що договір купівлі-продажу (надання послуг постачання) теплової енергії в гарячій воді між сторонами у справі укладений не був.

Також суд першої інстанції встановив, що згідно розрахунку теплового навантаження на опалення приміщення ТОВ "Улісс-Тур" за адресою: вул. Незалежної України, буд. 37, виконаного у 2010 році, максимальна витрата тепла на опалення приміщення ТОВ "Улісс-Тур" 16008 ккал/год. Однак цей документ (розрахунок) будь-якою особою не підписаний, не зазначено якою організацією складений, міститься лише посилання на те, що він узгоджений філією Концерну "Міські теплові мережі" Орджонікідзевського району. Крім того, як зазначено, розрахунок складений у 2010 році.

Разом з тим, враховуючи наведене вище, у суду відсутні будь-які належні та допустимі у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України докази того, що відповідач у період із жовтня 2017 року по квітень 2019 року (період, заявлений до стягнення) орендував нежитлове приміщення за адресою м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 37 та фактично там перебував, а відтак і споживав теплову енергію.

Крім того, строк договору оренди №1-06/17, за умови що його не було розірвано і відповідач фактично користувався приміщенням, сплив 01.06.2018.

Посилання позивача на лист відповідача за вих. №62 від 22.05.2019, яким відповідач відповів на вимогу позивача від 07.05.2019 вих. №393/05-юр, не спростовує висновків суду, оскільки даний лист не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту фактичного споживання відповідачем теплової енергії за заявлений період.

Акти приймання-передачі теплової енергії за №204128, які долучені до матеріалів справи, відповідачем не підписані. Належних доказів на підтвердження направлення актів приймання передачі-теплової енергії та рахунків відповідачу матеріали справи не містять. Подані позивачем реєстри відправлених рахунків, актів приймання-передачі т/енергії не можуть вважатися такими доказами, оскільки складені позивачем, відмітки поштового відділення зв`язку щодо приймання до відправлення документів не містять, відповідних квитанцій пошти до матеріалів справи також не подано.

Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 років, на які посилається позивач, лише підтверджують факт здійснення позивачем теплопостачання у м. Запоріжжі у спірному періоді, однак не доводять обсяг фактично поставленої відповідачу теплової енергії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належним чином факт поставки теплової енергії відповідачу у період з жовтня 2017 року по квітень 2019 року теплової енергії на суму 103045,14 грн., відповідно не доведена як заявлена до стягнення сума основного боргу 103045,14 грн., так і вимоги про стягнення з відповідача суми 2996,91 грн. 3% річних та суми 6965,12 грн. втрат від інфляції, тому позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно з частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглянувши матеріали справи колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не було доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Разом із цим судом апеляційної інстанції встановлено й інші обставини.

14.02.2020, тобто під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, в матеріали справи надійшла заява директора ТОВ "Запорізький діловий центр" Добришина Д.А. про визнання позову. У цій заяві відповідачем зазначено, що керуючись пунктом 1 частини 2 статті 46 ГПК України, відповідно до якої відповідач має право визнати позов (або частину позовних вимог) - на будь-які стадії судового процесу, відповідач заявляє про визнання позову в повному обсязі та просить задовольнити позовні вимоги позивачу у повному обсязі.

На вимогу суду апеляційної інстанції, викладену в ухвалі від 21.02.2020, відповідачем надано в матеріали справи копію Статуту, копію виписки з ЄДРПОУ та копію рішення про призначення керівника, якими підтверджено, що Добришин Дмитро Анатолійович є керівником ТОВ "Запорізький діловий центр" та наділений повноваженнями вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції Учасника Товариства.

Відповідно до частини третьої статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Пункт 1 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

За приписами частини шостої статті 46 Господарського процесуального кодексу України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 266 Господарського процесуального кодексу України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи на встановлені обставини справи, які свідчать про використання відповідачем на умовах оренди приміщення, до якого позивачем здійснювалося постачання теплової енергії мережами централізованого теплопостачання у опалювальних сезонах з 2017 по 2019 роки, перевіривши повноваження керівника відповідача за наявними у цій справі доказами, колегія суддів вважає, що визнання позову відповідачем у цій справі не суперечить інтересам особи, яку він представляє, а відтак є визнанням факту споживання поставленої йому позивачем теплової енергії у кількості, що була визначена позивачем, та відповідно визнанням факту існування грошових зобов`язань по сплаті її вартості, що й спричинило утворення заборгованості, яка складається з суми 103045,14 грн. основного боргу та додаткових нарахувань 6965,12 грн. втрат від інфляції та 2996,91 грн. 3% річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 20.11.2017 по 31.07.2019.

Таким чином, судом апеляційної інстанції на відміну від суду першої інстанції встановлено факт порушення відповідачем майнових прав позивача у зв`язку з несплатою за спожиту теплову енергію, розмір заборгованості з оплати якої визнаний відповідачем.

За встановлених вище обставин колегія суддів доходить висновку, що визнання позову відповідачем свідчить про те, що наразі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, що є підставою для скасування такого рішення з підстав, які зазначено у пункті 3 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Однак у даному випадку визнання позову відповідачем не є підставою для закриття провадження у справі з підстав, встановлених статтею 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки визнання позову відповідачем не свідчить про відсутність предмету спору між сторонами.

Тому колегія суддів доходить висновку, що визнання відповідачем позову позивача на стадії апеляційного розгляду цієї справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття судом апеляційної інстанції нового рішення, яким позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення суми основного боргу 103045,14 грн. та додаткових нарахувань 6965,12 грн. втрат від інфляції та 2996,91 грн. 3% річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 20.11.2017 по 31.07.2019 слід повністю задовольнити.

Скасування судом апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 14 статті 129 та підпункту б) пункту 4 частини першої статті 282 Господарського процесуального кодексу України, є підставою для нового розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, за результатами вирішення цього спору судом апеляційної інстанції, колегія суддів покладає на відповідача судові витрати позивача на сплату судового збору в сумі 1921,00 грн. за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру та судового збору в сумі 2881,50 грн. у зв`язку з переглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, а разом 4802,50 грн.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277 ч.1 п.3, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр" про визнання позову.

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" - задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 03.12.2019 у справі №908/2797/19 скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Концерну "Міські теплові мережі" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький діловий центр" на користь Концерну "Міські теплові мережі" суму 103045 грн. 14 коп. основного боргу, 6965 грн. 12 коп. втрат від інфляції, 2996 грн. 91 коп. три проценти річних, 4802 грн. 50 коп. судових витрат.

Доручити Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.04.2020.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна