РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2020Справа № 910/1593/20
За позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна»

про стягнення 4 179, 99 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (надалі - відповідач) про стягнення 4 179, 99 грн шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2020 відкрито провадження у справі №910/1593/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

27.02.2020 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній посилається на необґрунтованість вимог позивача. Також зазначив, що у зв`язку з настанням страхової події - ДТП, у відповідача виник обов`язок відшкодувати завдану шкоду з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей, оскільки строк експлуатації пошкодженого автомобіля станом на момент ДТП перевищував 7 років, а тому відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти в розмірі 4 124, 76 грн, у той час, як позивачем здійснено відшкодування матеріального збитку страхувальника у повному розмірі без урахування коефіцієнту фізичного зносу. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що виконав свій обов`язок перед позивачем у повному обсязі, у зв`язку з чим просив суд у задоволенні позову відмовити.

05.03.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості завданої шкоди, що підтверджується рахунком-фактурою СТО, а також відповідачем не надано належних доказів розрахунку страхового відшкодування та визначення коефіцієнту зносу.

Відповідно до ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.09.2018 між позивачем (страховик) та ТОВ «МВ СТЕЛЛАР» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування транспортних засобів №06-3NSZ/22-124-01059, відповідно до умов якого застраховано майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України та пов`язані з володінням, користуванням або розпорядженням транспортним засобом «VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 10.4. вказаного договору строк його дії встановлено з 26.09.2018 по 25.09.2019.

Згідно додатком №1 до договору розмір безумовної франшизи за ДТП становить 0, 5 % від страхової суми, розмір якої визначено 700 000, 00 грн.

25.01.2019 у смт. Дніпровське відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «DAF 95XE480», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, водієм автомобіля «DAF 95XE480», державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 та водієм автомобіля «VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2. було складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду № б/н від 25.01.2019 (європротокол), згідно з яким, ОСОБА_5 визнав свою вину в скоєнні ДТП.

Дослідивши зазначений європротокол, суд зазначає, що європротокол заповнений обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб А та транспортний засіб Б, не містить виправлень, у відповідних пунктах зазначено дату, час та місце дорожньо-транспортної пригоди, наявна схема дорожньо-транспортної пригоди, а також відсутні будь-які відмітки про наявність з боку сторін зауважень стосовно відомостей, які зазначені у даному європротоколі.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку що повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду № б/н від 25.01.2019 (європротокол) є належним доказом, який підтверджує факт настання дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено, зокрема, автомобіль марки «VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до заяви про настання події, від 28.01.2019 власником автомобіля «VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 повідомлено позивача «про настання страхового випадку ДТП, що мало місце 25.01.2018», в якому останній також просив провести виплату страхового відшкодування.

Згідно із рахунком на оплату № 1900917 від 28.01.2019 вартість відновлювального ремонту визначено в розмірі 11 804, 75 грн. Виконавцем якого є ТОВ «МВ СТЕЛЛАР» платником - позивач.

Відповідно до страхового акту № СТ/19/0026 від 08.04.2019 та розрахунку до нього сума страхового відшкодування визначена у розмірі 8 304, 75 грн (- 3 500, 00 грн безумовна франшиза). Коефіцієнт фізичного зносу при розрахунку не застосувався.

Згідно із платіжним дорученням № 413 від 08.04.2019 сума страхового відшкодування в розмірі 8 304, 75 грн була перерахована на рахунок ТОВ «МВ СТЕЛЛАР».

З матеріалів справи вбачається те, що дорожньо - транспортна пригода сталася внаслідок порушення правил ПДР водієм «DAF 95XE480», державний номер НОМЕР_2 , чия цивільно - правова відповідальність була застрахована на момент ДТП відповідачем на підставі полісу № АМ/6489271.

Полісом № АМ/6489271 передбачено ліміт цивільно-правової відповідальності за шкоду майну третіх осіб у розмірі 100 000,00 грн та франшизу в розмірі 0,00 грн.

22.05.2019 позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою №03/1614 від 21.05.2019 про виплату страхового відшкодування в розмірі 8 304, 75 грн.

29.05.2019 відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 4 124,76 грн, що підтверджується платіжним дорученням №3347.

Позивач просить стягнути з відповідача недоплачену суму виплаченого ним страхового відшкодування з урахуванням ліміту відповідальності в розмірі 4 179, 99 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно із статтями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

У Законі України "Про страхування" встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону). Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом цього Закону (ст.ст. 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно пункту 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров 'ю, майну третьої особи.

Отже, відповідач за договором страхування цивільно-правової відповідальності повинен відшкодувати лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с X (1- Е 3), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е 3 - коефіцієнт фізичного зносу.

Таким чином, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16, від 03.10.2018 №686/17155/15-ц, від 12.03.2018 у справі № 910/5001/17.

Тому, пред`явлення позивачем (особа, яка має право на отримання відшкодування замість потерпілого) до відповідача (страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) вимоги про виплату страхового відшкодування у розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України.

Окрім того, відповідно до п. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи та у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Тобто, як визначено законодавцем, за полісом № АМ/6489271 відповідач повинен проводити виплати страхового відшкодування виключно за шкоду, обсяг та розмір якої повинен бути оцінений, включаючи в себе розрахунок зносу транспортного засобу «VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 . Враховуючи рік випуску транспортного засобу VOLVO FH 13.460», державний номер НОМЕР_1 - 2011 рік, коефіцієнт фізичного зносу повинен бути 0,7 - максимальним згідно п. 7.41. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України за № 1335/5/1159 від 24.07.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №724/16740 від 04.08.2009.

Отже, суд вбачає, що застосування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні розміру страхового відшкодування, яке має сплатити відповідач на користь позивача, є обов`язковим.

Однак, доданий позивачем до матеріалів справи рахунок від №1900917 від 28.01.2019 наданий ТОВ «МВ СТЕЛЛАР» не містить відомостей щодо розрахунку зносу транспортного засобу.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 4 179, 99 грн не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано документів, підтверджуючих розмір завданого збитку, оціненої шкоди, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу відповідно до вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Суд не приймає до уваги твердження позивача, зазначені у відповіді на відзив на позовну заяву про те, що відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, оскільки заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву не суперечать висновкам Верховного Суду у складах палат Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду у постановах зазначених вище, а також позивачем не надано більш вірогідних доказів на підтвердження обставин неврахування коефіцієнту фізичного зносу при розрахунку суми страхового відшкодування та на спростовування наведених у відзиві обставин.

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань