РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2020Справа № 910/1576/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ю.БІ.АЙ-КООП»

про стягнення 176 174, 63 грн.

Без виклику (повідомлення) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Крона» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ю.БІ.АЙ-КООП» (далі - відповідач) про стягнення 176 174, 63 грн., з яких 175 007, 43 грн. - сума страхового відшкодування, виплаченого позивачем власнику пошкодженого транспортного засобу «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за Договором добровільного страхування наземного транспорту ДНТ № 29_18_100 від 25.04.2018, а також 1 167, 20 грн. - сума, сплачена за експертне дослідження для визначення розміру завданих збитків. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту № ДНТ № 29_18_100 від 25.04.2018 та у зв`язку з настанням страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6364323, а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2020 відкрито провадження у справі № 910/1576/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін; визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та попереджено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, спір буде вирішений за наявними матеріалами справи у відповідності до приписів частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

16.03.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані пояснення на позовну заяву, які фактично за своїм змістом є відзивом на позов, а також заяву про прийняття пояснень на позовну заяву, в якій відповідач просить суд визнати строк на подання відзиву на позов пропущеним з поважних причин, а також прийняти та долучити пояснення на позовну заяву до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.04.2020 суд з власної ініціативи відповідно до частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України продовжив відповідачу строк для подання відзиву на позов до 16.03.2020 року.

Відповідно до наданих відповідачем пояснень, проти задоволення позову відповідач заперечує, оскільки після пред`явлення позову він в межах встановленого приписами статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 90-денного строку сплатив позивачу страхове відшкодування з урахуванням встановленого полісом АМ/6364323 розміру ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну, та розміру франшизи, що підтверджується відповідним платіжним дорученням.

При цьому, відповідач заперечує проти стягнення 1 167, 20 грн., сплачених позивачем за експертне дослідження для визначення розміру завданих збитків, у зв`язку з тим, що на думку відповідача витрати, які висуває позивач за складання оціночного дослідження з визначення розміру збитків є необґрунтованими та підлягають відхиленню, оскільки не відносяться до видів шкоди, які покриваються за умовами договору обов`язкового страхування, не пов`язані з відповідальністю застрахованого водія та обов`язками страховика в розумінні ст. ст. 33, 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2018 року між позивачем (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) було укладено Договір ДНТ № 29_18_100 добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір) щодо автомобіля «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску.

Відповідно до п. 3.1. Договору до страхових випадків віднесено ДТП.

Пунктом 3.7. Договору визначено дати початку і закінчення строку дії Договору: дата початку - 26.04.2018, дата закінчення - 25.04.2019.

Місце дії Договору - Україна (п. 3.9. Договору).

29.12.2018 року у Бориспільському районі Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який не врахував дорожньої обстановки на слизькій ділянці дороги, не впорався з керуванням та скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2019 у справі № 359/374/19 (провадження № 3/359/289/2019) водія автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

08.01.2019 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, згідно з якою у зв`язку з тим, що з транспортним засобом «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахованим за програмою «КАСКО 50/50» у відповідності з Договором ДНТ 29_18_100 від 25.04.2018, укладеним між Страховиком та Страхувальником, 29 грудня 2018 року настала подія, яка згідно з умовами Договору є страховим випадком і кваліфікується Страховиком як часткове пошкодження застрахованого ТЗ, згідно Розділу 1 Частини 2 Договору, сторони погодили перелік дій і умов, зазначених у подальших пунктах цієї угоди.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1, для забезпечення свого права на отримання страхового відшкодування при настанні вказаного вище часткового пошкодження застрахованого транспортного засобу та на підставі норм розділу 14 частини 2 Договору, Страхувальник зобов`язаний протягом 7 робочих днів з дати підписання цієї угоди, тобто по 17.01.2019 включно, сплатити додатковий страховий платіж за Договором у розмірі, що дорівнює сумі страхового платежу, вказаного в частині І Договору, а саме 21 946, 27 грн.

Пунктом 4 Додаткової угоди № 1 передбачено, що у разі ненадання застрахованого ТЗ, Страховик не має обов`язку щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхової події, вказаної у п. 1 угоди.

Зобов`язання Страховика за Договором, сформульовані з урахуванням зарахування додаткового страхового платежу повному обсязі, діють починаючи з 00-00 дня укладення цієї угоди, за умови сплати вказаного платежу у належний термін.

Відповідно до рахунку-фактури № від 10.01.2019, складеного ТОВ «Автосаміт ЛТД», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , мала скласти 175 007, 43 грн.

20.01.2019 року суб`єктом оціночної діяльності Болдаревим С.М. ТОВ «АК «Укравтоекспертиза» було складено Звіт № 49/01-19 про оцінку вартості (розміру) збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, відповідно до змісту якого вартість (розмір) збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 164 480, 40 грн.

28.01.2019 року Страхувальник звернувся до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування, яке просив перерахувати на рахунок СТО відповідно до наданого рахунку.

05.02.2019 року позивачем було затверджено Страховий акт ДНТ № 03/19, яким було вирішено виплатити страхове відшкодування в сумі 175 007, 43 грн.

На підставі платіжних доручень № 502 від 07.02.2019 та № 840 від 01.03.2019 перерахував на рахунок ТОВ «Автосаміт ЛТД» страхове відшкодування в сумі 175 007, 43 грн.

Згідно з Актом виконаних робіт № від 27.02.2019, складеним ТОВ «Автосаміт ЛТД», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 174 611, 66 грн.

Відповідно до Полісу № АМ/6364323 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , була застрахована у відповідача у період з 10.11.2018 року по 09.11.2019 року із встановленим розміром франшизи - 500, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 100 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

04.10.2019 року позивач направив на адресу відповідача претензію № 378 від 01.10.2019 про виплату страхового відшкодування.

У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Так, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 Цивільного кодексу України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 910/2603/17 від 04.07.2018 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 905/2970/16 від 10.07.2018.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/171/17 від 02.10.2018 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 у справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статті 204 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

В свою чергу, частина 2.1. статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми п. 22.1 ст. 22 та ст. 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01.02.2018.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

З матеріалів справи вбачається, що рік випуску автомобіля «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , - 2017, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у п. 7.38 Методики.

При цьому, на переконання суду, під фактичними затратами в даному випадку слід розглядати не загальну суму грошових коштів, які були перераховані позивачем в якості оплати для проведення відновлювального ремонту на користь ТОВ «Автосаміт ЛТД» на підставі рахунка-фактури № від 10.01.2019 в сумі 175 007, 43 грн, а дійсний розмір вартості проведених ремонтних робіт автомобіля «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно з Актом виконаних робіт № від 27.02.2019, в сумі 174 611, 66 грн.

Як наслідок вартість фактично проведених відновлювальних робіт є меншою від розрахункової.

Доказів проведення або необхідності додаткових ремонтних робіт за фактом спірної ДТП понад суму в розмірі 174 611, 66 грн. позивачем не надано.

Як наголошувалось вище, загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена, однак при цьому має розраховуватись виходячи з розміру вимоги, право на яку страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, - в даному випадку в розмірі вартості відновлювального ремонту.

Враховуючи зазначене, при розрахунку суми страхового відшкодування, яке має сплатити відповідач, в якості розміру витрат щодо проведення відновлювального ремонту суд бере за основу дані, наведені в Акті виконаних робіт № від 27.02.2019.

При цьому, слід враховувати, що Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 у справі № 911/482/17 відзначив, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, в межах фактичних затрат перейшло право вимоги, яке страхувальник (потерпілий) мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

В даному випадку, положеннями полісу № АМ/6364323 було передбачено франшизу у розмірі 500, 00 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір право зворотної вимоги, яке перейшло до позивача (174 611, 66 грн.), визначені полісом № АМ/6364323 розміри лімітів відповідальності (100 000, 00 грн.) та франшизи (500, 00 грн), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 99 500, 00 грн.

Водночас, позивачем під час розрахунку страхового відшкодування не було враховано ані розміру франшизи, ані встановленого полісом № АМ/6364323 розміру ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000, 00 грн.

Одночасно, суд враховує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач у справі, що розглядається, отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов`язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Зазначене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04.11.2014 у справі № 910/17223/13.

Після звернення позивача до суду з даним позовом відповідач перерахував позивачу 99 500, 00 грн. страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням № 18539 від 19.02.2020.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

За таких обставин, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині стягнення страхового відшкодування в сумі 99 500, 00 грн. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

В частині стягнення залишку страхового відшкодування в сумі 75 507, 43 грн. суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки, як зазначалось вище, заявлена позивачем до стягнення сума страхового відшкодування 175 007, 43 грн. перевищує встановлений полісом № АМ/6364323 розмір ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000, 00 грн.

Що стосується стягнення з відповідача 1 167, 20 грн., сплачених за експертне дослідження щодо визначення розміру збитків, завданих пошкодженням застрахованого транспортного засобу «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Так, в обґрунтування означених вимог позивач посилається на Акт надання послуг № 461 від 19.04.2019, складений між позивачем та ТОВ «АК «Укравтоекспертиза».

Зі змісту вищевказаного Акту вбачається, що ТОВ «АК «Укравтоекспертиза» були виконані наступні роботи: виїзд експерта по місту - 110, 00 грн.; виклик на огляд (телеграма) - 167, 20 грн.; огляд пошкодженого КТЗ - 275, 00 грн.; організація послуг - 65, 00 грн.; оцінка КТЗ на підставі наданих матеріалів - 550, 00 грн., а всього на суму 1 167, 20 грн.

Платіжним дорученням № 1554 від 23.04.2019 позивач сплатив на рахунок ТОВ «АК «Укравтоекспертиза» вартість наданих послуг в сумі 1 732, 20 грн.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У відповідності до статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. ч. 16-17 ст. 9 Закону України "Про страхування" страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Зі змісту статей 990 Цивільного кодексу України та статті 25 Закону України «Про страхування» вбачається, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

В силу приписів статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Судом встановлено, що полісом № АМ/6364323 відшкодування понесених позивачем витрат за проведення експертного дослідження не передбачено.

При цьому, пункт 22.1. статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Суд наголошує, що згідно з положеннями статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Положеннями статті 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 1 167, 20 грн., сплачених за експертне дослідження щодо визначення розміру збитків, завданих пошкодженням застрахованого транспортного засобу «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд вважає необґрунтованими, оскільки виходячи з умов полісу № АМ/6364323 не відносяться до видів шкоди, які покриваються умовами договору обов`язкового страхування та не пов`язані з відповідальністю водія ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим, суд відмовляє у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 1 167, 20 грн., сплачених за експертне дослідження щодо визначення розміру збитків, завданих пошкодженням застрахованого транспортного засобу «Toyota Rav4», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Одночасно, суд зазначає, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27.09.2001.

Витрати по сплаті судового збору в сумі 1 150, 12 грн. в частині вимог, стосовно яких прийнято рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Що стосується витрат по сплаті судового збору в сумі 1 492, 50 грн. в частині вимог, провадження за якими закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду.

Таким чином, зважаючи на те, що провадження у даній справі в частині стягнення 99 500, 00 грн. підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору, питання про повернення судового збору може бути вирішено після подання позивачем до суду відповідного клопотання згідно з приписами статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 231, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/1576/20 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування в сумі 99 500 (дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

2. Відмовити у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» в частині стягнення страхового відшкодування в сумі 76 674 (сімдесят шість тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 63 коп.

3. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 09.04.2020 року.

Суддя В.С. Ломака