ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. Справа№ 910/3657/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 17.03.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 22.07.2019 ( повний текст складено та підписано 30.07.2019)

у справі № 910/3657/19 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна", Державне агентство резерву України

про визнання недійсними додаткових угод,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" та Державного агентства резерву України про визнання недійсними додаткових угод від 01.02.2017 № 1 та від 07.02.2017 № 3 до договору поставки на придбання дизельного палива № Юр-2/42-п-2017 від 31.01.2017.

Позов обґрунтовано невідповідністю оспорюваних додаткових угод положенням пунктів 2, 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі № 910/3657/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у даному випадку укладення оспорюваних додаткових угод до договору шляхом внесення змін в частині ціни за одиницю товару не перевищувало 10 відсотків у кожній з угод, що відповідає вказаній нормі Закону України "Про публічні закупівлі"

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з рішенням, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції не з`ясовано усіх обставин, що мають значення для справи, порушено процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач посилається на таке:

1) Мінекономрозвитку є головним розпорядником бюджетних коштів, яким приймалось рішення щодо відкриття асигнувань спеціального фонду державного бюджету на закупівлю Держрезервом палива дизельного пального за договором від 31.01.2017 №Юр-2/42п-2017, і відповідно до положень Бюджетного кодексу України здійснює заходи контролю за цільовим, ефективним та раціональним використанням бюджетних коштів розпорядниками нижчого рівня (Держрезервом). Так, при проведенні аналізу оцінки законності та результативності використання державних фінансових ресурсів при закупівлі відповідача-2 дизельного палива, позивачем було встановлено, що службові особи Держрезерву, у результаті укладення оспорюваних додаткових угод вчинили необґрунтоване витрачання коштів державного бюджету на користь та в інтересах іншої юридичної особи - ТОВ «ТД «Сокар Україна». Вказані обставини підтверджують порушення права та охоронюваного законом інтересу держави при вчиненні оспорюваних правочинів, а Мінекономрозвитку при цьому є належним позивачем.

2) посилання суду першої інстанції на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі №910/10671/17 як на преюдиційне є безпідставним;

3) внесення відповідачами змін до договору про закупівлю не було обґрунтованим та документально підтвердженим.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" подано відзив, у якому відповідач-1 зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів невідповідності укладених сторонами додаткових угод вимогам чинного законодавства, як складової умови для визнання їх недійсними. У зв`язку з чим позивач відповідач-1 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідачем-2 не було надано відзиву на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

Представник позивача в судове засідання 17.03.2020 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується підписом уповноваженого представника позивача Харабара Т.І. на розписці про оголошення перерви в судовому засіданні до 17.03.2020.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2017 за наслідками проведення державної процедури закупівлі UA-2016-12-09-000858-b між Державним агентством резерву України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" (постачальник) було укладено договір № Юр-2/42п-2017 про закупівлю товарів за державні кошти та закладання до державного резерву (далі - договір), за умовами п. 1.1. та 1.2. якого постачальник зобов`язувався поставити у 2017 році замовнику для закладення до державного резерву паливо дизельне марки ДП-Арк-Євро5-В0 згідно ДСТУ 7688:2015 "Паливо дизельне Євро." Технічні умови, код предмета закупівлі - (ДК-016-2010-19.20.2 паливо рідинне та газ; оливи мастильні, ДК 021:2015-(09134200-9)- паливо дизельне (паливо дизельне), надалі - продукція, а замовник - прийняти і оплатити продукцію у кількості 3 500 тонн, вартістю 17 835,00 грн за тонну та загальною вартістю 74 907 000,00 грн.

Згідно з п.п. 7.5, 7.5.1 договору зміни в цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до договору.

Зміни в цей договір набувають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді.

В подальшому, 01.02.2017 відповідно до пункту 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та ст. 215.3.3 Податкового кодексу України сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої пункти 1.2 та 4.1 договору викладено у новій редакції, зокрема, змінено (збільшено) вартість продукції за тонну до 19 377,88 грн (без ПДВ) та загальну ціну договору до 81 387 090,00 грн. (з ПДВ).

07.02.2017 відповідно до пункту 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" сторонами підписано додаткову угоду № 3 до договору, відповідно до якої пункти 1.2, 2.1, 2.14, 4.1 договору викладено у новій редакції, зокрема, змінено (зменшено) кількість продукції до 3 191,6506 тонн, змінено (збільшено) вартість продукції за тонну до 21 250,00 грн (без ПДВ).

Спір у справі виник з тих підстав, що на думку Міністерства економічного розвитку і торгівлі України оспорювані додаткові угоди суперечать положенням пунктів 2, 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі". Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що додатковою угодою № 1 до договору підвищено ціну дизельного палива з 21 402,00 грн за 1 тонну, а додатковою угодою № 3 до договору - до 25 499,00 грн, тобто у результаті укладення додаткових угод № 1 та № 3 до договору ціна придбання дизельного палива буда підвищена на 4 097,00 грн за 1 тонну. За твердженнями позивача, підстави для зміни істотних умов за договором настали до моменту його укладення, а причини, що зумовили зміну ціни товару за договором, після його укладення, не виникали. Крім того, позивач зазначає, що відповідачі не мали належного обґрунтування щодо внесення змін до договору. Як стверджує позивач, посилаючись на частину 1 статті 207 Господарського кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України, вказані додаткові угоди № 1 та № 2 мають бути визнані недійсними. Також, на думку позивача, відповідачем-2 всупереч інтересам держави здійснено закупівлю та закладення до державного резерву дизельного палива, яке не призначене для зберігання понад встановлений ДСТУ строк (1 рік).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що внесення відповідних змін до договору шляхом підписання додаткової угоди № 1 пов`язано зі зміною ставок акцизного податку щодо предмета закупівлі, що відповідає пункту 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі". Крім того, обставини відповідності Додаткової угоди № 1 були встановлені Господарським судом міста Києва в рішенні у справі № 910/10671/17. Також, враховуючи підвищення вартості нафтопродуктів, порівняно з ціною в Договорі, внесення змін до Договору згідно з Додатковою угодою № 3 відповідає пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що внесення відповідних змін до Договору шляхом підписання Додаткової угоди № 1 зумовлені зміною (збільшенням) ставок акцизного податку щодо предмета закупівлі. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/10671/17 підтверджено законність дій з боку відповідачів при укладенні вказаної Додаткової угоди.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у позові, з огляду на таке.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення зобов`язання у ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин, згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з положеннями статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів зауважує, що положеннями статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, сторонами оспорюваних додаткових угод № 1 та № 3 до договору № Юр-2/42п-2017 про закупівлю товарів за державні кошти та закладання до державного резерву від 31.01.2017 є Державне агентство резерву України (замовник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" (постачальник), тоді як з позовом про визнання недійсним вказаних правочинів звернулося Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, яке не являється стороною а ні основного договору, а ні укладених до нього додаткових угод.

Водночас, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що відповідно до вимог господарського процесуального законодавства позивачем не доведено факту порушення права або охоронюваного законом інтересу держави при вчиненні оспорюваних правочинів, а саме, при укладенні відповідачами додаткової угоди № 1 від 01.02.2017 та додаткової угоди № 3 від 07.20.2017 до договору № Юр-2/42п-2017 про закупівлю товарів за державні кошти та закладання до державного резерву від 31.01.2017.

Разом з тим, згідно зі статтею 53 Господарського процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах

Відповідно до частин 1, 3 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом; Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією, цим Законом та іншими законами України.

Відтак, нормативно-правове забезпечення державного регулювання у сфері закупівель здійснює Уповноважений орган.

Так, згідно з частиною 3 статті 1 Положення "Про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №459 від 20.08.2014, основними завданнями Мінекономрозвитку є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державних та публічних закупівель. Повноваження здійснюються шляхом здійснення нормативно-правового забезпечення державного регулювання у сфері публічних закупівель, аналізу функціонування системи публічних закупівель, узагальнення практики здійснення закупівель, надання роз`яснень щодо застосування законодавства у сфері державних закупівель.

Відповідно до пункту 1 Положення «Про держане агентство резерву України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №517 від 08.10.2014, діяльність Держрезерву спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерства економічного розвитку і торгівлі.

При цьому, за змістом положеннями статті 22 Бюджетного кодексу України Міністерство економічного розвитку і торгівлі України є головним розпорядним коштів відносно Держрезерву.

Відповідно до пункту 7 частини 5 статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Відтак, колегія суддів дійшла до висновку, що у даному випадку Міністерство економічного розвитку і торгівлі України має право при виявленні випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду за захистом інтересів держави в тому числі з позовом про визнання недійсними угод.

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суд першої інстанції щодо відмови у позові, з огляду на таке.

Як вказувалось вище, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України просить визнати недійсними додаткові угоди № 1 та № 3 до договору № Юр-2/42п-2017 про закупівлю товарів за державні кошти та закладання до державного резерву від 31.01.2017 з підстав їх невідповідності пунктам 2, 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Як підтверджено матеріалами справи, сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», який встановлює правові та економічні засади здійснення заку-півель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

У відповідності до пунктів 5, 9, 18, 32 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари; замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі. При цьому предмет закупівлі - це товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі).

Положеннями статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;

5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);

6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.

Згідно з пунктом 7.5 договору зміни в цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до договору.

Як підтверджено матеріалами справи, 01.02.2017 відповідно до пункту 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та ст. 215.3.3 Податкового кодексу України сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до якої пункти 1.2 та 4.1 договору викладено у новій редакції, зокрема, змінено (збільшено) вартість продукції за тонну до 19 377,88 грн (без ПДВ) та загальну ціну договору до 81 387 090,00 грн. (з ПДВ).

07.02.2017 відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" сторонами підписано додаткову угоду № 3 до договору, відповідно до якої пункти 1.2, 2.1, 2.14, 4.1 договору викладено у новій редакції, зокрема, змінено (зменшено) кількість продукції до 3 191,6506 тонн, змінено (збільшено) вартість продукції за тонну до 21 250,00 грн (без ПДВ).

Водночас судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17 за позовом Державного агентства резерву України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" про розірвання додаткової угоди № 1 від 01.02.2017 до договору № юр-2/42п-2017 від 31.01.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10671/17, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Так, у зазначеному рішенні судом встановлено, з-поміж іншого, що в період проведення зазначеної процедури закупівлі відбулись зміни в податковому законодавстві України пов`язані із змінами ставок акцизного податку, що справляється з нафтопродуктів, а відтак, зазначені зміни мали безпосередній вплив на формування ціни предмету закупівлі. Також судом встановлено, що саме зі зміною ставок акцизного податку щодо предмету закупівлі пов`язана необхідність внесення відповідних змін в договір № Юр-2/42п-2017 та підписання сторонами додаткової угоди № 1.

Також у зазначеному рішенні міститься висновок суду про те, що, оскільки тендерна пропозиція була подана відповідачем до 22.12.2016, а Закон України від 20.12.2017 № 1791-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році", відповідно до норм якого з 01.01.2017 акцизний податок на 1 000 л. дизельного палива (Євро 5) збільшився з 95 до 139,5 Євро тобто на 44,5 Євро, що в процентному відношенні становить 46,6%, вступив в силу з 01.01.2017, то відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна") не міг передбачити таку істотну зміну обставин як збільшення ціни палива, що в свою чергу призвело до збільшення ціни договору. Отже, укладення сторонами додаткової угоди від 01.02.2017 № 1 до договору було необхідним та цілком законним кроком, оскільки якби цього не сталося, то відповідач би поніс збитки, що суперечить меті господарської діяльності як такій.

Відтак, оскільки в ході розгляду господарської справи № 910/10671/17 судом досліджувалося питання правомірності внесення змін до договору в частині ціни товару додатковою угодою № 1 на підставі пункту 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та встановлено у рішенні суду відповідність додаткової угоди від 01.02.2017 № 1 нормам законодавства України, то такі обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на рекомендації Державної аудиторської служби України, викладені в листі від 31.05.2017 № 31-14/780 "Про надання рекомендацій", відповідно до яких Держаудитслужба робить висновок про відсутність у Державного агентства резерву України правових підстав для укладання додаткової угоди № 1 від 01.02.2017 до договору № Юр-2/42п-2017 у зв`язку із зміною ставок податків і зборів, зважаючи на те, що внесення істотних умов, зокрема ціни договору про закупівлю, має бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Однак, указаний лист не приймається в якості достатнього доказу невідповідності додаткових угод до договору нормам закону, оскільки вказаним органом не наведено жодного обґрунтування своїх висновків стосовно того, що у відповідача-2 не було правових підстав щодо укладення додаткових угод. Більше того, у вказаних рекомендаціях Держаудитслужба не навела порушень конкретних вимог законодавства в частині державних закупівель.

Крім того, слід зазначити, що вказаний лист стосується лише додаткової угоди № 1 від 01.02.2017 до договору № Юр-2/42п-2017.

В обґрунтування позовних вимог щодо підстав для визнання недійсними додаткових угод позивач посилається на Висновок науково-правової експертизи щодо відповідності чинному законодавству України додаткових угод до договору про закупівлю від 05.03.2019 № 126/45-е, виконаного Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, Суд зазначає таке.

Відповідно до вказаного висновку перед експертом поставлені такі питання: 1) чи відповідає додаткова угода № 1 від 01.02.2017 до договору № юр-2/42п-2017 від 31.01.2017 вимогам пункту 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" від 25.12.2015 № 922-VIII?; 2)чи відповідає додаткова угода № 3 від 07.02.2017 до договору № юр-2/42п-2017 від 31.01.2017 вимогам пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" від 25.12.2015 № 922-VIII?.

Відповідно до частин 1, 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно з частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не може замінити інші засоби доказування.

Із сукупності наведених норм права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відтак, зміст поставлених перед експертом питань стосовно відповідності додаткових угод вимогам закону свідчать про те, що доданий до позовної заяви висновок експертизи стосується питання права, які не можуть бути предметом висновку експерта згідно з приписами Господарського процесуального кодексу України, а тому не можуть бути враховані судом при розгляді справи №910/3657/19.

Крім того, за твердженнями позивача, за інформацією ДП "Держзовнішінформ" (лист від 03.08.2018 № 231/1552-Л) ринкова ціна дизельного палива на товарному ринку України, на умовах постачання DDP (станція Житомир), з урахуванням ПДВ, відтермінуванням платежу, у порівнянні з 31.01.2017 та 07.02.2017 змінилася у бік збільшення на 0,7 відсотка, а збільшення ціни по договору відбулося на 19,1 відсотка.

Суд зазначає, що у вказаному листі Державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків" повідомило, що виходячи з наявного рівня цін на дизельне паливо за пропозиціями на постачання в оптовій торгівлі на ринку України станом на 03.01.2017 та 02.02.2017, рівня цін на дизельне паливо на європейському ринку у січні-лютому 2017 року, отриманих відповідей вид виробників та трейдерів на запити ДП "Держзовнішінформ", вартості транспортування залізничним транспортом, розрахунковий рівень цін на ДП-Арк-Євро5, клас 2 в оптовій торгівлі на внутрішньому ринку України на умовах постачання DDP ст. Житомир, з урахуванням ПДВ, відтермінуванням платежу 30 календарних днів становив станом на: 03.01.2017 - 25600-26010 грн/т; 02.02.2017 - 26100-26670 грн/т. Крім того, довідка щодо рівня цін носить інформаційний характер та не враховує умов контрактів.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Таким чином, у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. (лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 р. N 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору")

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що у даному випадку укладення оспорюваних додаткових угод до договору шляхом внесення змін в частині ціни за одиницю товару не перевищувало 10 відсотків у кожній з угод, що відповідає вказаній нормі Закону України "Про публічні закупівлі". Крім того, наведеною нормою закону не встановлено порядку зміни ціни за одиницю товару у пропорційному відношенні до коливання ринкової ціни.

Доводи позивача про те, що відповідачем-2 всупереч інтересам держави здійснено закупівлю та закладення до державного резерву дизельного палива, не входять до предмету доказування у даному спорі, оскільки про термін зберігання палива йдеться у п. 2.11 основного договору, а внесені оспорюваними додатковими угодами № 1 та № 3 зміни указаного пункту договору не стосуються.

Крім того, суд першої інстації вірно відхилив посилання позивача на частину 1 статті 207 Господарського кодексу України, оскільки вона була виключена згідно із Законом України від 06.02.2018 N 2275-VIII.

Інших доказів, які б в розумінні статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України підтверджували вказані позивачем у позові обставини невідповідності оспорюваних додаткових угод вимогам Закону України "Про державні закупівлі" позивачем пред`явлено до суду не було.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки позивач не довів суду наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними з підстав невідповідності положенням пунктів 2, 6 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі № 910/3657/19 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі № 910/3657/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі № 910/3657/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3657/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 15.04.2020.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.А. Іоннікова