ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/345/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Компанія Талант" (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, б. 6; )
до Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
про стягнення заборгованості
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 202 року Приватне підприємство "Компанія Талант" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 10 147,00 грн., а також суму судового збору у розмірі 2 102,00 грн. та суму витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язання, яке виникло на підставі усної домовленості про поставку товару, в частині оплати відповідного товару.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2020 року головуючим суддею по справі №922/345/20 визначено суддю Новікову Н. А.

Розпорядженням керівника апарату суду від 10.02.2020 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Новікової Н. А.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 лютого 2020 року головуючим суддею по справі №922/345/20 визначено суддю Пономаренко Т. О. у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Новікової Н. А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 лютого 2020 року постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви (вх.№345/20 від 06 лютого 2020 року) Приватного підприємства "Компанія Талант" до розгляду та відкрити спрощене позовне провадження у справі № 922/345/20. Зазначено, що розгляд справи № 922/345/20 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов (ст. 251 ГПК України) та строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.4 ст.250 ГПК України). Позивачу встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання (ст. 251 ГПК України). Роз`яснено сторонам, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання відповідачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, правовідносини, з яких виник спір, виникли внаслідок підприємницької діяльності відповідача.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач припинив свою діяльність як фізична осіба-підприємець 10.10.2019 за власним рішенням.

Згідно з висновком Верховного Суду України у справі № 338 від 05 червня 2018 року у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших юридичних фактів (стаття 11 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення (частина перша статті 509 ЦК України), а змістом правовідношення - права й обов`язки його сторін.

Відтак, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Так, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12 лютого 2020 року були направлені на адресу відповідача - 63200, Харківська обл., Нововодолазький р-н, смт. Нова Водолага, вул. Бондарівська, б. 15, яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як адреса місця проживання (а.с.48-51), повернулась до суду без доказів вручення відповідачеві з відміткою пошти "адресат відсутній".

24 лютого 2020 року судом було повторно направлено на адресу відповідача (63200, Харківська обл., Нововодолазький р-н, смт. Нова Водолага, вул. Бондарівська, б. 15) ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 12 лютого 2020 року, проте відповідна кореспонденція повернулась до суду без доказів вручення відповідачеві з відміткою пошти "адресат відсутній".

17 березня 2020 року судом був зроблений запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання міста Харкова та Харківської області про надання інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 .

З наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання міста Харкова та Харківської області довідки (вх.№8019 від 31 березня 2020 року) вбачається, що фізична особа ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (а.с.72-73,т.1).

В частині 10 статті 176 ГПК України зазначено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

02 квітня 2020 року судом було здійснено повідомлення до уваги Фізичної особи ОСОБА_1 , як відповідача у справі, щодо відкритого провадження по справі № 922/345/20 на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.74,т.1).

Проте, станом на 10.04.2020 Фізична особа ОСОБА_1 своїм правом, наданим відповідно до ст. 251 ГПК України, не скористався, відзив на позов не надав.

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження за наявними в у справі матеріалами.

Разом з тим, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне підприємство "Компанія Талант" (постачальник) та Фізична особа-підприємець Нетецький Максим Романович (покупець) досягли усної домовленості про поставку товару, а саме плівки для ламінації, на підставі видаткових накладних.

Так, з наявних в матеріалах справи видаткових накладних, засвідчених підписами та печатками сторін, вбачається, що позивач поставив, а відповідач прийняв товар, на загальну суму 12 331,00 грн. на підставі видаткових накладних, а саме:

- видаткової накладної від 06.12.2018 № 107883 на суму 3 483,00 грн. (у тому числі ПДВ 580,50 грн.);

- видаткової накладної від 05.02.2019 № 111176 на суму 4 480,00 грн. (у тому числі ПДВ 746,67 грн.);

- видаткової накладної від 13.02.2019 № 111704 на суму 2 184,00 грн. (у тому числі ПДВ 364,00 грн.);

- видаткової накладної від 21.02.2019 № 112252 на суму 2 184,00 грн. (у тому числі ПДВ 364,00 грн.) (а.с.16-17,т.1).

Позивачем було виписано рахунок на оплату у відповідності до вищезазначених видаткових накладних, а саме:

- рахунок на оплату № 5314 від 06.12.2018 на суму 3 483,00 грн.;

- рахунок на оплату № ГКТ00000489 від 05.02.2019 на суму 4 480,00 грн.;

- рахунок на оплату № ГКТ00000628 від 13.02.2019 на суму 2 184,00 грн.;

- рахунок на оплату № ГКТ00000771 від 21.02.2019 на суму 2 184,00 грн. (а.с18-19, т.1).

Як вбачається з банківської виписки наданої позивачем, 11.04.2019 відповідачем було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 2 184,00 грн. з зазначенням: сплата за плівку згідно рахунку на оплату № 628 від 13.02.2019, у тому числі ПДВ 364,00 грн..

Таким чином, як зазначає позивач, вищевказана оплата була здійснена відповідачем на підставі рахунку позивача № ГКТ00000628 від 13.02.2019, тобто за товар поставлений за видатковою накладною від 13.02.2019 № 111704. Проте, оплату за видатковими накладними від 06.12.2018 № 107883 на загальну суму 3 483,00 грн., від 05.02.2019 № 111176 на загальну суму 4 480,00 грн. та від 21.02.2019 № 112252 на загальну суму 2 184,00 грн. відповідач не здійснив.

12.10.2019 позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу про виконання зобов`язання з оплати поставленого товару (а.с.21-23,т.1).

Як зазначає позивач, відповідачем зобов`язання з оплати товару було виконано не в повному обсязі та на сьогоднішній день заборгованість відповідача перед позивачем складає 10 147,00 грн., а відтак права позивача підлягають захисту в судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інших правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Отже, однією із підстав виникнення господарського зобов`язання є юридично значимі дії суб`єктів господарювання, наслідком вчинення яких є встановлення, зміна або припинення взаємних прав та обов`язків сторін.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю правовою природою дії суб`єктів правовідносин, які пов`язані з оплатною передачею-прийняттям товару в силу загальних засад і змісту господарського та цивільного законодавства слід визнати діями, що породжують цивільні права і обов`язки аналогічні зобов`язанням за договором купівлі-продажу.

Таким чином, до відносин, які виникли між сторонами в частині оплатної передачі товару, мають застосовуватись норми глави 54 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини купівлі-продажу.

Так, частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В частині 1 статті 530 ЦК України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В частині 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження оплати відповідачем заборгованості за поставлений товар у загальному розмірі 10 147,00 грн., при цьому учасниками справи не зазначено про існування таких доказів.

Відповідно до вимог статей 13 та 74 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим суд зазначає, що припинення діяльність Нетецького Максима Романовича як фізичної осіби-підприємця не звільняє останнього від відповідальності за зобов`язання згідно з укладеними ним договорами та залишаються за ОСОБА_1 як за фізичною особою.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, беручи до уваги висновки Верховного Суду України у справі № 338 від 05 червня 2018 року, суд дійшов висновку про те, що відповідачем належним чином не виконано зобов`язання в частині оплати поставленого йому товару, яке виникло на підставі усної домовленості про поставку товару, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений товар у розмірі 10 147,00 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного підприємства "Компанія Талант" до Фізичної особи ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства "Компанія Талант" (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, б. 6; ; банківські реквізити: р/р НОМЕР_2 НОМЕР_3 , у AT «УКРСИББАНК», МФО 351005) суму боргу у розмірі 10 147 (десять тисяч сто сорок сім) грн. 00 коп., а також суму судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "10" квітня 2020 р.

Суддя Т.О. Пономаренко