ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2020 р. Справа № 914/1952/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бонк Т.Б., Матущак О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вих.№14/4-1938-19 від 28 грудня 2019 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 25 листопада 2019 року (підписане 02.12.2019 року), суддя Мазовіта А.Б.

у справі №914/1952/19

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Міського комунального підприємства «Жидачівтеплокомуненерго», м. Жидачів, Львівська область

про стягнення 18 359,29 грн.

в с т а н о в и в :

16 вересня 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Міського комунального підприємства «Жидачівтеплокомуненерго» про стягнення 18 359,29 грн., у тому числі: 3% річних в сумі 4 944,23 грн. та інфляційні втрати в сумі 13 415,05 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25 листопада 2019 року у справі №914/1952/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що розрахунок за природний газ за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню був здійснений між сторонами в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2015, постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 та з дотримання встановлених цими нормативно-правовими актами строків, відтак, у зв`язку з цим суд дійшов висновку, що правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Суд у рішенні зазначив, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25 листопада 2019 року у справі №914/1952/19 та прийняти нове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача 18 359,29 грн. Зокрема, зазначає, що сторонами в договорі погоджено строк оплати за поставлений товар, відтак, порушення відповідачем вказаного строку має наслідком сплати останнім 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, апелянт вказує, що у п.6.1 договору сторони погодили, що укладення договору про організацію взаєморозрахунків та підписання сторонами спільних протокольних рішень не змінює строків та умов розрахунків за договором. Також посилається на практику Верховного Суду, зокрема, постанову від 12 березня 2019 року у справі №910/3657/18.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/1952/19, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України, відповідачу надано термін (15 днів з дня вручення ухвали суду) на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвала суду отримана сторонами - 13 та 14 лютого 2020 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи від сторін до суду не надходило.

02 березня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вих.№2/13 від 27.02.2020), в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області від 25 листопада 2019 року у справі №914/1952/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - без задоволення. Зокрема, зазначає, що оплата природного газу власними коштами відповідачем не здійснювалась взагалі, а розрахунок проводився на підставі спільного протокольного рішення та за рахунок субвенцій з державного бюджету відповідно до постанови КМУ №256 від 04 березня 2002 року, відтак, нарахування 3% річних та інфляційних втрат на таку заборгованість є безпідставною.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 05 вересня 2017 року між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору - постачальник) та Міським комунальним підприємством «Жидачівтеплокомуненерго» (в тексті договору - споживач) укладено договір №6011/1718-ТЕ-21 постачання природного газу, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач - оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 Договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 570 тис. куб. м.

Відповідно до п.3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ №20 від 11 січня 2005 року спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (п.6.1 Договору).

У п.8.3 Договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ №20 від 11 січня 2005 року спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Згідно з п.11.3 Договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору, зокрема: будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови КМУ №20 від 11 січня 2005 року, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами, не можуть бути використані для внесення змін до цього договору та можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

Відповідно до п.12.1 Договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №1 від 15 січня 2018 року до договору внесено зміни, зокрема, п.6.1 викладено у наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ №256 від 04 березня 2002 року, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором». Також п.8.3 викладено у наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ №256 від 04 березня 2002 року, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором». Поряд з тим, пп.4 п.11.3 Договору викладено у наступній редакції: «будь-які спільні протокольні рішення або надані споживачем будь-які документи щодо оформлених та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ №256 від 04 березня 2002 року, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами, не можуть бути використані для внесення змін до цього договору та можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору».

Додатковою угодою №2 від 05 квітня 2018 року до договору внесено зміни, зокрема в п.12.1 договору щодо строку дії договору в частині реалізації газу, а саме: з 01 жовтня 2017 року по 31 травня 2018 року (включно).

На виконання умов договору №6011/1718-ТЕ-21 постачання природного газу від 05 вересня 2017 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 2 784 737,93 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу:

- від 31 жовтня 2017 року на суму 115 476,74 грн.;

- від 30 листопада 2017 року на суму 471 454,94 грн.;

- від 31 грудня 2017 року на суму 601 876,30 грн.;

- від 31 січня 2018 року на суму 464 308,81 грн.;

- від 28 лютого 2018 року на суму 576 428,95 грн.;

- від 31 березня 2018 року на суму 555 192,19 грн.

Копії вказаних актів знаходяться у матеріалах справи, підписані повноважними представниками обох сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб - сторін договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в повному обсязі здійснено розрахунок за поставлений природний газ, проте, такі розрахунки здійснено з порушенням строків оплати, встановлених у договорі.

Разом з тим, судом встановлено, що заборгованість в розмірі 2 784 737,93 грн. сплачена відповідачем на виконання Спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, підписаних Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області, Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації, Міським комунальним підприємством «Жидачівтеплокомуненерго» та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», а також у відповідності до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року, а саме:

згідно спільного протокольного рішення №3825 від 07 листопада 2017 року:

- 01.12.2017 - 115 476,74 грн;

та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002:

- 06.02.2018 - 375 600 грн.;

- 05.03.2018 - 664 376,61 грн.;

- 27.03.2018 - 30 623,39 грн.;

- 28.03.2018 - 686 000 грн.;

- 26.04.2018 - 912 661,20 грн.

У зв`язку з порушенням строків оплати природного газу, встановлених у договорі, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду з цим позовом про стягнення з Міського комунального підприємства «Жидачівтеплокомуненерго» 18 359,29 грн., з яких: 4 944,23 грн. - 3% річних та 13 415,05 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України, яка кореспондуються із статтею 193 ГК України, визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України).

Частиною 1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з тим, згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз".

Таке регулювання визначалось у Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність з 01 січня 2018 року.

Змістом цього Порядку визначено механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз", а також за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого) з податку на додану вартість, що сплачується виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами.

Відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.

Аналогічні положення викладено у Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2019 року у справі №924/296/18, постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №908/885/18, постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №906/985/18 та постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №924/418/19.

Місцевим господарським судом правильно встановлено, що розрахунок за договором №6011/1718-ТЕ-21 постачання природного газу від 05 вересня 2017 року проведений між сторонами в повному обсязі за рахунок коштів державного бюджету в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2015 року та в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року, якою запроваджено новий механізм фінансування субвенцій на надання пільг та субсидій населенню.

З огляду на те, що розрахунок за природний газ за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню, здійснений між сторонами в порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2015 року і №256 від 04 березня 2002 року та з дотриманням встановлених цими нормативно-правовими актами строків, правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат - відсутні.

За наведених вище обставин, сторони спірного договору погодили зміну строків та умов розрахунків за ним, відтак, посилання скаржника на п.6.1 Договору, як на підтвердження доводів щодо обов`язку відповідача сплатити 3% річних та інфляційні втрати, є помилковим та таким, що не підтверджує наявності підстав для скасування рішення місцевого господарського суду. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №924/418/19.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

З огляду на все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 18 359,29 грн., з яких: 4 944,23 грн. - 3% річних та 13 415,05 грн. - інфляційні втрати.

Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №910/3657/18, колегія суддів зазначає, що вказаною постановою скасовано рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного суду, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки, судами попередніх інстанцій не спростовано аргументи скаржника про те, що, встановлений постановою КМУ №256 порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань. При цьому, судом касаційної інстанції у вказаній постанові не викладено остаточних висновків щодо вказаного питання. Натомість правові висновки щодо подібних спірних правовідносин викладено у постановах Верховного Суду, наведених судом вище, які підлягають врахуванню судами при розгляді вказаної справи, оскільки в таких постановах викладено останню позицію щодо спірного питання.

Враховуючи наведене вище, доводи скаржника є безпідставними та не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 25 листопада 2019 року у справі №914/1952/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Жидачівтеплокомуненерго» - без задоволення.

Матеріали справи №914/1952/19 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Матущак О.І.