ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"13" квітня 2020 р. м. Ужгород Справа № 907/155/20

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача Державного підприємства «Кук», с. Кушниця Іршавського району

про витребування земельної ділянки та зобов`язання виконати припис державного інспектора.

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області звернулося до суду з позовом, яким просить витребувати з чужого незаконного володіння та користування державного підприємства "Кук" земельну ділянку площею 1348,96 гектарів сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів та території Кушницької, Броньківської, Лисичівської сільських рад Іршавського району Закарпатської області, а також зобов`язати вказане підприємство виконати приписи державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель від 12.11.2019 № 1269-ДК/0369ПР/03/01/-19 та від 20.12.2019 № 1453-ДК/0430Пр/03/01/-19, посилаючись на ст. 14 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 92, 102-1, 116, 118, 122, 131, 152 Земельного кодексу України, статтями 25, 191, 256, 257, 268, 316-319, 321, 407, 1212, 1216, 1218, 1225, 3211 Цивільного кодексу України, ст. ст. 180, 207, 208 Господарського кодексу України.

Щодо першої позовної вимоги.

Відповідно до приписів ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Однак, в порушення наведеної норми, подана на розгляд заява не містить відомостей щодо ціни позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Так, згідно з приписами частини 2 статті 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (далі Закон) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 2 статті 4 Закону, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а немайнового характеру - у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При зверненні з позовом про зобов`язання витребувати (повернути) земельну ділянку, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн., як за вимогу немайнового характеру.

Відповідно до положень п. 2.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов`язаннях (у тому числі в зв`язку з вимогами, заснованими на приписах частини п`ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК такий обов`язок покладається на позивача. На виняток з цього правила лише у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (частина третя статті 55 ГПК); з цією метою суд вправі витребувати додаткові документи і матеріали як в учасників даного судового процесу, так і в інших підприємств та організацій (стаття 38, пункт 4 статті 65 ГПК), а в разі необхідності призначити відповідну судову експертизу (проведення експертної оцінки майна), у випадку ж відмови позивача від здійснення оплати такої експертизи - залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Поряд з цим, ст. 6 Закону України «Про судовий збір» визначає, що у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Системний аналіз наведеного визначає можливість суду встановити попередній розмір судового збору, однак, такому визначенню повинно передувати подання позивачем додаткових документів, наприклад, щодо середньої вартості 1 га землі в місцевості, де розташована спірна ділянка.

При зверненні з позовом позивачем помилково визначено вказану вимогу як немайнову, відтак, судовий збір сплачено за ставкою немайнової вимоги.

Зважаючи на той факт, що позивачем, всупереч вимогам ст. 6 Закону України «Про судовий збір», не встановлено ціни позову, навіть приблизно не визначено вартість землі, суд позбавлений можливості попередньо визначити розмір судового збору, відтак, констатує, що при зверненні з позовом до суду позивач не подав доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Крім того, відповідно до приписів п. 5 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставин.

Всупереч наведеному пункту процесуального кодексу, позивачем не долучено належних доказів на підтвердження викладених у ній обставин. Зокрема, з поданих суду матеріалів неможливо однозначно встановити яка саме площа земельної ділянки перебуває в користуванні відповідача, оскільки ряд документів містять взаємосуперечливі відомості, наприклад, у Акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 12.11.2019 № 1269-ДК/1145/АП/09/01/-19 зафіксовано, що відповідно до наявної у відділі в Іршавському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за Державним підприємством «Кук» числиться всього 1267,9 га, вимога ж заявлена про повернення 1348,96 га земель; до того ж у позовній заяві відсутні вказівки на конкретний доказ, на підставі якого визначено саме таку площу землі, яка є предметом першої позовної вимоги. Крім того, як у згаданому акті перевірки, так і у направленій в подальшому претензії від 26.02.2020 №32-7-0.73-1691/2-20, позивачем зазначалось про наявність на земельних ділянках на територіях Броньківської та Кушницької сільських рад належного відповідачу майна, однак, жодних доказів про існування такого майна, як і вказівки на якій саме земельній ділянці воно знаходиться (чи на землях сільськогосподарського призначення, які є предметом вимоги про витребування, чи іншій земельній ділянці) позовна заява не містить.

З огляду на наведене, суд констатує, що позовна вимога про витребування земельної ділянки подана без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, відтак, наявні підстави для залишення позову в цій частині без руху на підставі ч. 1 ст. 174 ГПК України.

Щодо вимоги про зобов`язання виконати приписи державного інспектора.

У поданому на розгляд господарського суду спорі (по другій позовній вимозі) позивач - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області просить зобов`язати відповідача виконати приписи державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель від 12.11.2019 № 1269-ДК/0369ПР/03/01/-19 та від 20.12.2019 № 1453-ДК/0430Пр/03/01/-19, надані за наслідками реалізації покладених на його контролюючих повноважень.

Так, правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначає Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», який спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Згідно з статтею 10 цього Закону державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності, давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень.

З аналізу ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом заявленої вимоги є приписи, як результат реалізації інспектором своїх дискреційних повноважень. Тобто, спір виник не з цивільних правовідносин, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, який в межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, що свідчить про поширення на цю справу юрисдикції адміністративного суду. За таких обставин порядок прийняття, законність надавання приписів, контроль за їх виконанням, як і оцінка обраного позивачем способу захисту, підлягають оцінці виключно адміністративним, а не господарським судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Оскільки, саме розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів, як от друга заявлена позивачем вимога, подана в цій частині позовна заява не підлягає прийняттю до розгляду господарським судом, як непідвідомча йому, а це є підставою для відмови у відкритті провадження у справ відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем заявлено дві вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Статтею 174 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи, зокрема, у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку, що подана на розгляд господарському суду позовна заява підлягає поверненню позивачу без розгляду, що, однак, не перешкоджає повторному зверненню з нею (в частині першої позовної вимоги) до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст. 162, 164, 172, 174 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовну заяву Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області № 9-7-0.72-2237/2-20 від 16.03.2020 (Вх. № 02.3.1-06/179/20 від 23.03.2020) повернути позивачу.

2. В порядку ч. 6 с. 175 ГПК України роз`яснити позивачу його право на звернення з цим позовом (в частині позовної вимоги про зобов`язання виконати приписи державного інсепктора) до суду адміністративної юрисдикції..

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку, встановленому розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Л.В. Андрейчук