ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
====================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року Справа № 915/260/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ржепецької К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» (54001, м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, буд. 12; ідентифікаційний код 38169998)

до відповідача: Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (54029, м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, буд. 2А; ідентифікаційний код 31159920)

про: стягнення 135169,44 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

Суть спору:

05.03.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н та без дати (вх. № 2927/20) (з додатками) про стягнення з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» заборгованості на загальну суму 135169,44 грн, з яких: борг в сумі 128969,28 грн, пеня в сумі 2435,55 грн, 3% річних у сумі 2001,82 грн; інфляційні витрати в сумі 1762,79 грн та судових витрат.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов договору перевезення № 03-02/05/19-АВ від 02.05.2019 з додатком до нього; актів надання послуг (№ 20 від 21.05.2019 на суму 16758,72 грн; № 22 від 24.05.2019 на суму 2914,56 грн; № 54 від 25.07.2019 на суму 109296,00 грн) з товарно-транспортними накладними до них; акту звіряння взаєморозрахунків; претензії № 20/12-19-03 від 20.12.2019; застосування норм статей 11, 202, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 626, 629, 631, 909 Цивільного кодексу України, статей 197, 307, 311 Господарського кодексу України та мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати наданих йому позивачем послуг.

В позовній заяві позивач зазначив про орієнтовний розрахунок витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи (окрім судового збору): витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн за підготовку позовних матеріалів; витрати для прибуття та участі представника позивача у судове засідання - 1 тис. грн х 2 засідання = 2000,00 грн, усього 5000,00 грн (зазначив, що детальний опис робіт та здійснених витрат буде надано пізніше).

Ухвалою суду від 10.03.2020 позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/260/20 за правилами спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначено на 07 квітня 2020 року о 10:15; викладено вимоги до позивача, зокрема запропоновано позивачу в п`ятиденний строк від дня отримання даної ухвали надати суду та направити іншим учасникам справи належним чином засвідчені копії рахунків, існування яких передбачено п. 4.2 Договору перевезення № 03-02/05/19-АВ від 02.05.2019; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

27.03.2020 до суду від позивача надійшла письмова заява б/н від 26.03.2020 (вх. № 3834/20) на виконання вимог ухвали суду від 10.03.2020, в якій заявник, крім іншого, просить суд поновити пропущений з поважних причин встановлений судом строк для надання суду відповідних документів, обґрунтовуючи пропуск строку введенням товариством карантинних заходів.

Суд вважає наведені позивачем причини поважними та залучає надані заявником документи до матеріалів справи.

30.03.2020 до суду від відповідача надійшов відзив б/н від 26.03.2020 (вх. № 3924/20), в якому заявник просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач вважає позовні вимоги передчасними і необґрунтованими, мотивуючи тим, що перевізником всупереч положень пп. 3.2.4 Договору до цього часу не надано замовнику: рахунку-фактури; податкової накладної, оформленої відповідно до діючого законодавства України; реєстру перевезень відповідно товарно-транспортних накладних. Також не надано копій заявок. Відповідач зазначає, що лише за умови усунення перевізником зазначених порушень Договору у замовника виникне обов`язок оплати за послуги.

03.04.2020 на офіційну електронну адресу суду від позивача надійшла письмова заява б/н від 03.04.2020 (вх. № 4168/20), в якій заявник, враховуючи запровадження на території України карантину через спалах у світі коронавірусу, просить суд розглядати справу за відсутності представника позивача.

Крім того, товариством зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити повністю, а також стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору (в частині витрат на правничу допомогу залишити без розгляду).

Станом на момент проведення судового засідання інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило.

В судове засідання 07.04.2020 повноважні представники сторін не з`явилися, хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать відмітки про отримання позивачем (15.03.2020) та відповідачем (13.03.2020) копій ухвали Господарського суду Миколаївської області від 10.03.2020 у справі № 915/260/20 на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення зі штрихкодовими ідентифікаторами 365, 357.

Судом взято до уваги те, що така форма господарського судочинства як спрощене позовне провадження має особливості розгляду справ по суті та призначена для розгляду справ незначної складності для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ст. 12, 252 ГПК України).

Крім того, матеріали даної справи містять необхідні докази для вирішення спору по суті, у межах процесуального строку, встановленого законом.

Додатково, суд зауважує, що у даній справі від учасників справи будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги рекомендації Ради суддів України від 16.03.20р. №9рс-186/20 та Постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, 07.04.2020 за результатами розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження суд підписав вступну та резолютивну частину рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд -

В С Т А Н О В И В:

02 травня 2019 між Дочірнім підприємством «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» був укладений Договір перевезення № 03-02/05/19-АВ (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач, як перевізник, зобов`язується надавати замовнику послуги з перевезення вантажів власним або найманим автомобільним транспортом (надалі - транспортні послуги), до місця призначення вказаного в заявці замовника, а відповідач, як замовник, взяв на себе зобов`язання оплатити отримані послуги.

За умовами наведеного договору:

- вид та найменування вантажу - дорожньо-будівельні матеріали, що підлягає перевезенню, визначається замовником у заявках на перевезення (п. 1.2);

- сума цього Договору складає 190000,00 грн, в тому числі ПДВ - 331666,67 грн (п. 2.1);

- оплата з перевезення вантажів становить 3,4 грн за 1 тонно/кілометр в тому числі з урахуванням ПДВ (п. 2.2);

- замовник тримає розвантажувальні площадки і під`їзди до них у стані, що забезпечує безпечний проїзд до розвантажувальних площадок, надає заявки на доставку вантажу не пізніше 1 доби до початку перевезення (п. 3.1);

- перевізник: доставляє вантаж у пункт призначення і передає його замовнику (п. 3.2.3); зобов`язаний надати замовнику наступні документи, підтверджуючі фактичне виконання послуг: рахунок-фактуру, акт на виконання послуг, податкову накладну, оформлену відповідно до діючого законодавства України, товарно-транспортну накладну з відмітками відвантажувача та вантажоотримувача, реєстр перевезень відповідно до товарно-транспортних накладних (п. 3.2.4);

- розрахунки за надані транспортні послуги здійснюються в безготівковій формі, шляхом перерахування замовником грошових коштів на рахунок перевізника (п. 4.1);

- підставою для оплати замовником наданих транспортних послуг, є рахунки виписані перевізником на підставі оформлених товарно-транспортних накладних та актів виконання послуг (п. 4.2);

- замовник оплачує надані транспортні послуги з відтермінуванням платежів до 45 календарних днів з моменту надання вказаних послуг перевізником, за наявності фінансування, та надання документів згідно п. 3.2.4 (п. 4.3);

- строком виконання зобов`язань є дата доставки вантажу при умові надання документів згідно п. 3.2 (п. 4.4);

- за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором замовник і перевізник несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (п. 5.1);

- за кожен день прострочення оплати доставленої, згідно заявки, кожної партії вантажу, замовник сплачує неустойку у розмірі 0,1 % від суми прострочених платежів (п. 5.9);

- цей договір набирає чинності та вступає в законну силу з дати його укладання і підписання сторонами та діє до 31.12.2019 (п. 8.1);

- закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п. 8.3).

Договір підписано та скріплено печатками обох сторін.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як перевізника, до відповідача, як замовника, про стягнення з останнього заборгованості за договором перевезення, а також пені, відсотків річних та інфляційних втрат, внаслідок порушення останнім грошового зобов`язання за договором.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі належать обставини надання позивачем, як перевідником, послуг за укладеним між сторонами договором та порушення відповідачем, як замовником, грошового зобов`язання з оплати вказаних послуг.

Позивач підтверджує власну правову позицію такими доказами:

- Договір перевезення № 03-02/05/19-АВ від 02.05.2019 з додатком до нього;

- акти надання послуг (№ 20 від 21.05.2019, № 22 від 24.05.2019 та № 54 від 25.07.2019);

- товарно-транспортні накладні (№ 210519-01 від 21.05.2019, № 210519-02 від 21.05.2019, № 210519-03 від 21.05.2019, № 210519-04 від 21.05.2019, № 210519-05 від 21.05.2019, № 210519-06 від 21.05.2019, № 240519-01 від 24.05.2019, № 220719-01 від 22.07.2019, № 220719-02 від 22.07.2019, № 220719-03 від 22.07.2019, № 230719-01 від 23.07.2019, № 230719-02 від 23.07.2019, № 230719-03 від 23.07.2019, № 240719-01 від 24.07.2019, № 240719-02 від 24.07.2019, № 240719-03 від 24.07.2019, № 250719-01 від 25.07.2019, № 250719-02 від 25.07.2019);

- рахунки на оплату (№ 24 від 21.05.2019, № 25 від 21.05.2019, № 26 від 24.05.2019, № 27 від 24.05.2019, № 41 від 25.07.2019, № 42 від 25.07.2019);

- акт звіряння взаємних розрахунків за період: 01.01.2019 - 26.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» і ДП «Миколаївський облавтодор»;

- претензія № 20/12-19-03 від 20.12.2019 по Договору перевезення № 03-02/05/19-АВ від 02 травня 2019 року.

Відповідач на підтвердження власної правової позиції жодних доказів суду не надав.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонам регулюються положеннями чинного законодавства про послуги з перевезення вантажу.

Так, за приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За правилами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи свідчать, що на виконання вимог вищенаведеного Договору № 03-02/05/19-АВ від 02.05.2019, перевізником (позивачем у справі) в період з 21.05.2019 по 25.07.2019 були надані замовнику (відповідач у справі) послуги з перевезення щебневої продукції на загальну суму 128969,28 грн, що підтверджується оформленими та затверженими між сторонами без зауважень та заперечень актами наданих послуг та товарно-транспортними накладними, а саме:

1) Акт надання послуг № 20 від 21.05.2019 щодо перевезення 5520 тон вантажу на суму 16758,72 грн та товарно-транспортні накладні: № 210519-01 від 21.05.2019, № 210519-02 від 21.05.2019, № 210519-03 від 21.05.2019, № 210519-04 від 21.05.2019, № 210519-05 від 21.05.2019, № 210519-06 від 21.05.2019;

2) Акт надання послуг № 22 від 24.05.2019 щодо перевезення 960 тон вантажу на суму 2914,56 грн та товарно-транспортна накладна № 240519-01 від 24.05.2019;

3) Акт надання послуг № 54 від 25.07.2019 щодо перевезення 36000 тон вантажу на суму 109296,00 грн та товарно-транспортні накладні: № 220719-01 від 22.07.2019, № 220719-02 від 22.07.2019, № 220719-03 від 22.07.2019, № 230719-01 від 23.07.2019, № 230719-02 від 23.07.2019, № 230719-03 від 23.07.2019, № 240719-01 від 24.07.2019, № 240719-02 від 24.07.2019, № 240719-03 від 24.07.2019, № 250719-01 від 25.07.2019, № 250719-02 від 25.07.2019.

Крім того, на виконання умов п. 4.2 Договору позивачем були виписані рахунки на оплату:

- № 25 від 21.05.2019 на суму 16758,72 грн;

- № 27 від 24.05.2019 на суму 2914,56 грн;

- № 42 від 25.07.2019 на суму 109296,00 грн.

При цьому слід зауважити, що решта наданих позивачем рахунків (зокрема: № 24 від 21.05.2019 на суму 69030,00 грн, № 26 від 24.05.2019 на суму 33696,00 грн, № 41 від 25.07.2019 на суму 93600,00 грн) не приймається судом до уваги, оскільки в них містяться посилання на інший договір - № 03-02/05/19Щ від 02.05.2019, в той час як у даній справі позовні вимоги заявлені на підставі Договору № 03-02/05/19-АВ від 02.05.2019.

Відповідачем не були спростовані як зміст оформлених актів наданих послуг з товарно-транспортними накладними, так і факти засвідчені ними, а саме отримання послуг з перевезення від позивача за вказаними доказами та на загальну суму 128969,28 грн.

Наданий позивачем акт взаємних розрахунків за період: 01.01.2019 - 26.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» і ДП «Миколаївський облавтодор», підписаний сторонами без зауважень та заперечень, який станом на 26.07.2019 містить дані, що відображені у вищенаведених актах наданих послуг, також не був спростований відповідачем.

За даними позивача, оплата за надані послуги відповідачем не проведена.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з наданих суду доказів, з метою досудового врегулювання спору, позивач 20.12.2019 оформив претензію до відповідача, з вимогою виконати свої зобов`язання за договором та протягом 10 банківських днів з моменту одержання цієї претензії сплатити заборгованість згідно договору, у сумі 128969,28 грн на р/р № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» МФО 326610.

27.12.2019 відповідач отримав вказану претензію, разом із тим, матеріали справи не містять ані відповіді на неї, ані доказів повного чи часткового її виконання.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту належної оплати за надані послуги товар закон покладає на замовника.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором не представив, доводи позивача не спростував.

Так, відповідач у відзиві стверджує, що лише за умови усунення перевізником порушень Договору (зокрема - надання замовнику рахунку-фактури; податкової накладної, оформленої відповідно до діючого законодавства України; реєстру перевезень відповідно товарно-транспортних накладних та копій заявок) у замовника виникне обов`язок оплати за послуги.

Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, виходячи з такого.

По-перше, обов`язок надання заявок Договором покладено саме на відповідача (п. 3.1).

Матеріали справи не містять доказів зауважень, існування будь-яких спірних питань (претензії, вимоги, листи тощо) щодо неналежного виконання перевізником договірних зобов`язань та у якій частині.

По-друге, відповідно до п. 4.2 Договору підставою для оплати замовником наданих транспортних послуг, є рахунки виписані перевізником на підставі оформлених товарно-транспортних накладних та актів виконання послуг. Як вже було наведено вище, первинні документи між сторонами підписані без зауважень та заперечень; в актах наданих послуг зафіксовано, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

Отже, за висновками суду в спірних правовідносинах відповідачем дійсно порушені норми та приписи чинного законодавства в частині повноти та своєчасності оплати за надані послуги, в зв`язку із чим позивач цілком правомірно звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Судом перевірено розрахунок основної заборгованості та встановлено, що позивачем суму заборгованості в розмірі 128969,28 грн зазначено вірно.

За такого, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню.

З урахуванням прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором, позивачем в позові заявлені до стягнення з відповідача також:

1) пеня у загальному розмірі 2435,55 грн: за актом надання послуг № 20 від 21.05.2019 за період з 05.07.2019 по 04.03.2020 на суму 408,91 грн; за актом надання послуг № 22 від 24.05.2019 за період з 08.07.2019 по 04.03.2020 на суму 70,24 грн; за актом надання послуг № 54 від 25.07.2019 за період з 08.09.2019 по 04.03.2020 на суму 1956,40 грн.

2) відсотки річних у загальному розмірі 2001,82 грн: за актом надання послуг № 20 від 21.05.2019 за період з 05.07.2019 по 04.03.2020 на суму 336,09 грн; за актом надання послуг № 22 від 24.05.2019 за період з 08.07.2019 по 04.03.2020 на суму 57,73 грн; за актом надання послуг № 54 від 25.07.2019 за період з 08.09.2019 по 04.03.2020 на суму 1608,00 грн.

3) інфляційні витрати у загальному розмірі 1762,79 грн: за актом надання послуг № 20 від 21.05.2019 за період з 05.07.2019 по 04.03.2020 (фактично за період з липня 2019 року по січень 2020 року) на суму 99,58 грн; за актом надання послуг № 22 від 24.05.2019 за період з 08.07.2019 по 04.03.2020 (фактично за період з липня 2019 року по січень 2020 року) на суму 17,32 грн; за актом надання послуг № 54 від 25.07.2019 за період з 08.09.2019 по 04.03.2020 (фактично за період з вересня 2019 року по січень 2020 року) на суму 1645,89 грн.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення суми пені в розмірі 2435,55 грн, суд зазначає таке.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.9 Договору за кожен день прострочення оплати доставленої, згідно заявки, кожної партії вантажу, замовник сплачує неустойку у розмірі 0,1 % від суми прострочених платежів.

Отже, на підставі наведених норм та умов Договору позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.

Водночас, перевіривши розрахунки позивача, судом встановлено, що вони проведені з допущенням помилок.

Так, позивачем не враховано положення ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Оскільки договором не встановлено іншого строку нарахування пені, таке нарахування мало припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, позивачем розрахунок пені здійснено за такі періоди:

- за актом надання послуг № 20 від 21.05.2019 за період з 05.07.2019 по 04.03.2020;

- за актом надання послуг № 22 від 24.05.2019 за період з 08.07.2019 по 04.03.2020;

- за актом надання послуг № 54 від 25.07.2019 за період з 08.09.2019 по 04.03.2020.

З огляду на приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені має припинитися:

- за актом надання послуг № 20 від 21.05.2019 - 05.01.2020 (нарахування проведено по 04.03.2020, тобто поза межами встановленого строку);

- за актом надання послуг № 22 від 24.05.2019 - 08.01.2020 (нарахування проведено по 04.03.2020, тобто поза межами встановленого строку);

- за актом надання послуг № 54 від 25.07.2019 - 08.03.2020 (нарахування проведено по 04.03.2020, тобто в межах встановленого строку).

При цьому суд відмічає, що ставка пені, визначена сторонами у договорі, не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а тому правильно застосована позивачем до спірних правовідносин.

Судом здійснено перерахунок розміру пені та встановлено, що обґрунтованою сумою нарахування є:

- за актом надання послуг № 20 від 21.05.2019 - 308,36 грн;

- за актом надання послуг № 22 від 24.05.2019 - 53,63 грн;

- за актом надання послуг № 54 від 25.07.2019 - 1956,40 грн.

Таким чином, загальною обґрунтованою сумою нарахування пені є 2318,39 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на що, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача пені в сумі 117,16 грн.

Щодо заявлених до стягнення сум 3% річних у розмірі 2001,82 грн та інфляційних витрат в розмірі 1762,79 грн суд зазначає таке.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Судом перевірено розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат, наданий позивачем, та встановлено, що останнім вказані нарахування проведено вірно.

Отже позовні вимоги в цій частині заявлені позивачем правомірно та підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У даній господарській справі суд установив, що позивач належними, допустимими і достовірними доказами довів порушення відповідачем грошового зобов`язання в частині повноти та своєчасності здійснення розрахунків за укладеним між сторонами договором.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 2100,11 грн ((135052,28 / 135169,44) * 100 % = 99,91 %; 99,91 % * 2102,00 = 2100,11) судового збору.

Щодо вказівки позивача в позові щодо попереднього (орієнтовного) розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, судом враховано письмову заяву позивача б/н від 03.04.2020 (вх. № 4168/20), в якій, крім іншого, зазначено про залишення без розгляду вимог позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат в частині витрат на правничу допомогу.

За такого, розподіл судових витрат в цій частині судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (54029, м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, буд. 2А; ідентифікаційний код 31159920) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» (54001, м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, буд. 12; ідентифікаційний код 38169998) заборгованість на загальну суму 135052,28 грн, з яких: борг в сумі 128969,28 грн, пеня в сумі 2318,39 грн, 3 % річних в сумі 2001,82 грн; інфляційні витрати в сумі 1762,79 грн; а також 2100,11 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача 117,16 грн пені відмовити позивачу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Південно-Бузький кар`єр 2» (54001, м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, буд. 12; ідентифікаційний код 38169998);

Відповідач: Дочірнє підприємство «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» (54029, м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, буд. 2А; ідентифікаційний код 31159920).

Повне рішення складено та підписано судом 09.04.2020.

Суддя О.Г. Смородінова