ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2020 р. Справа№ 911/2747/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

Розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго" на рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19 (суддя Христенко О.О., м. Київ, повний текст рішення складено 22.01.2020)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Київський картонно-паперовий комбінат", м. Обухів

про стягнення 107 481,57 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

01.11.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Рукагро» (надалі-позивач/скаржник/ТОВ «Рукагро») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський картонно-паперовий комбінат" (надалі-відповідач/ПрАТ «Київський картонно-паперовий комбінат») про стягнення 107 481,57 грн.

Доводи позовної заяви обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов Договору на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях № 341/47/0117 від 03.01.2017, в частині оплати отриманих послуг з перевезення вантажу.

У зв`язку з вищезазначеними обставинами, позивач просить стягнути з відповідача 82 794,64 грн інфляційних втрат та 24 686,93 грн 3 % річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19 у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення прийнято з посиланням на ст.ст. 256-258, 261, 526, 530, 610, 612, 625, 908-909, 916, 929 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст.ст. 193, 261, 264, 266-267, 307, 311, 315 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиційну діяльність» та мотивоване тим, що позивач звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою до відповідача про стягнення 82 794,64 грн. інфляційних втрат та 24 686,93 грн. 3 % річних за Договором № 341/47/0117 від 03.01.17 із спливом строку позовної давності без поважних причин його пропущення, а отже позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (додаткові вимоги), є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рукарго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована не з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, зокрема, що застосування судом першої інстанції спеціального строку позовної давності, визначеного п. 5 ст. 315 ГК України, обумовлено тим, що суд помилково надав правову кваліфікацію відносинам які склалися між сторонами при виконанні договору № 341/47/0117 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в місцевому сполученні, як відносинам з перевезення вантажу.

Крім того, як зазначає скаржник, на правовідносини, які виникли з підстав визначених ст. 625 ЦК України, спеціальна позовна давність не поширюється, а тому застосування до даних правовідносин норм ст. 266 ЦК України та ч. 5 ст. 315 ГК України є порушенням норм матеріального права.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

19.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства "Київський картонно-паперовий комбінат" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Рукагро», а рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19 - залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ "Київський картонно-паперовий комбінат" зазначає, зокрема, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини справи, встановлено суть правовідносин, які склалися між сторонами, та як наслідок, правомірно та обґрунтовано, на підставі норм чинного законодавства, застосовано спеціальний строк позовної давності, визначений п. 5 ст. 315 ЦК України.

Також, відповідач вказує на те, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, є додатковими вимогами, відповідно до положень ст. 266 ЦК України та ст. 315 ГК України.

10.03.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго" надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якої скаржник зазначає, зокрема, що між сторонами було встановлено відносини з надання послуг експедиційного експедирування та позивачем надано відповідачу саме такі послуги, що підтверджується Договором на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях № 341/47/0117 від 03.01.2017, актами здачі-приймання робіт (надання послуг) та рахунків на оплату. Також, скаржник вказує на те, що така форма договору - заявки застосовується на практиці у відносинах експедитора з замовником і експедитора з перевізником, відтак її застосування не означає, що послуги експедитора обмежуються виключно перевезенням вантажу.

30.03.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства "Київський картонно-паперовий комбінат" надійшло заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач зазначає, зокрема, що під час судового засідання та розгляду даної справи в суді першої інстанції, судом ставилося питання щодо конкретизації наданих послуг та тим самим позивачем було підтверджено, що послуги надавалися позивачем саме з перевезення. Встановлення даного факту можливе, оскільки відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду справи в суді першої інстанції, судом здійснювалась повна фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Разіної Т.І., суддів: Іоннікової І.А., Михальської Ю.Б.

Разом з тим, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн Х 100 = 192 100 грн).

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є стягнення 107 481,57 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 у справі № 911/2747/19 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго" на рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рукарго" (позивач/експедитор, перевізник) та Приватним акціонерним товариством "Київський картонно-паперовий комбінат" (відповідач/замовник) укладено Договір на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях № 341/47/0117 (надалі - Договір), (а.с. 37-43, т. 1).

Замовник доручає, а перевізник бере на себе зобов`язання організувати за рахунок та в інтересах замовника транспортно-експедиційне обслуговування щодо перевезення вантажів замовника в міжнародному сполученні та/чи по території України (п. 1.1 Договору).

Під транспортно-експедиційними послугами маються на увазі але не обмежені ними:

а) організація перевезень вантажів різними видами транспорту;

б) забезпечення оптимального транспортного обслуговування;

в) виконання робіт, пов`язаних з прийомом, перевезенням, доставкою та передачею вантажів кінцевому вантажоодержувачу;

г) забезпечення збереження вантажів під час їх перевезення;

д) повернення товарно-транспортної документації з відміткою вантажоодержувача про отримання;

е) надання додаткових і супутніх транспортно-експедиційних послуг, необхідних для належного виконання та передбачених договором.

Зі змісту п.п. 1.2, 1.3 Договору вбачається, що конкретні умови перевезення вантажу вказуються у Договорах-заявках на перевезення вантажу. Перевезення вантажу здійснюється на підставі супровідних документів.

Відповідно до п. 3.1 Договору розрахунки за перевезення вантажу проводяться згідно з виставленими перевізником рахунків замовнику на підставі підписаних уповноваженими особами сторін Договорів-заявок на перевезення оформлених оригіналів ТТН з відміткою та актів виконаних робіт (надання послуг).

Згідно з п. 3.2 Договору вартість надання послуг з перевезення визначається сторонами в Договорах-заявках, які є невід`ємною частиною договору.

Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2017, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Будь-які зміни і доповнення до договору дійсні лише за умови, що вони складені у письмовій формі та підписані повноважними представниками сторін (п.п. 8.1, 8.2 Договору).

У відповідності до Договорів-заявок, копії яких наявні в матеріалах справи, замовником є Приватне підприємство "Київський картонно-паперовий комбінат", перевізником - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рукарго".

Так, на виконання умов договору, позивачем в період з 08.08.2017 по 17.11.2017, на підставі прийнятих від відповідача до виконання Договорів-заявок за період з 07.08.2017 по 15.11.2018, були надані послуги по перевезенню вантажів на загальну суму 799 750,00 грн.

Як вбачається із копій актів здачі-приймання робіт (надання послуг), які підписані та скріплені печатками в двосторонньому порядку, позивачем надано послуги по перевезенню вантажів, а відповідачем отримано їх.

Разом з тим, на переконання позивача, відповідач неналежним чином та несвоєчасно виконував свій обов`язок з оплати отриманих послуг по перевезенню вантажів, у зв`язку з чим позивачем нараховані 82 794,64 грн інфляційних втрат та 24 686,93 грн. 3 % річних, які позивач просить суд стягнути з відповідача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначалось вище, 03.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рукарго" та Приватним акціонерним товариством "Київський картонно-паперовий комбінат" укладено Договір на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученнях № 341/47/0117.

За приписами статті 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із наданням послуг по перевезенню вантажу здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

За змістом статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до приписів ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Статтею 311 ГК України передбачено, що плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов`язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються Цивільним кодексом України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 916 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманих послуг, позивач, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача 82 794,64 грн інфляційних втрат та 24 686,93 грн 3 % річних.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевим господарським судом здійснено та перевірено судом апеляційної інстанції розрахунок інфляційних втрат, 3 % річних та встановлено, що доданий позивачем до позовної заяви розрахунок є арифметично вірним.

Разом з тим, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, ч. 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом статті 315 ГК України передбачено, що до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді. Для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Розрахунки за перевезення вантажу проводяться згідно з виставленими перевізником рахунків замовнику на підставі підписаних уповноваженими особами сторін Договорів-заявок на перевезення оформлених оригіналів ТТН з відміткою та актів виконаних робіт (надання послуг) (п. 3.1 Договору).

Також, з аналізу укладеного Договору, вбачається, що між сторонами за Договорами-заявками на перевезення вантажу (копії наявні в матеріалах справи) виникли правовідносини саме з перевезення вантажу, відповідно до яких позивач є перевізником, а відповідач замовником та вантажовідправником вантажу, отже, до спірних правовідносин має застосовуватись положення глави 32 ГК України.

Відповідно до п. 3.2 Договору вартість надання послуг з перевезення визначається сторонами в Договорах-заявках, які є невід`ємною частиною договору

Згідно з п. 4 Договорів-заявок оплата послуг з перевезення здійснюється протягом 30 банківських днів з моменту отримання замовником повного і належним чином оформленого комплекту документів.

Таким чином, враховуючи ч. 5 ст. 261 ЦК України та п. 4 Договорів-заявок, з 31-го банківського дня з моменту отримання замовником повного комплекту документів, почалось прострочення виконання обов`язку відповідача з оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажів за договором та, відповідно, спеціальна позовна давність у шість місяців (ст. 315 ГК України) для звернення до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних почала свій перебіг з моменту спливу строку виконання основного зобов`язання з оплати наданих послуг з перевезення вантажів за договором, а саме з 03.01.2018 (30 банківських днів з моменту підписання останнього акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1282 від 17.11.2017), і її перебіг тривав протягом шести місяців, тобто до 02.07.2018 (включно).

Крім того, спеціальна позовна давність для звернення позивача до суду із вимогами до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, що є додатковими вимогами, відповідно до положень ст. 315 ГК України та ст. 266 ЦК України спливла 02.07.2018.

Разом з тим, позивач звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою лише 01.11.2019, тобто із спливом шестимісячного строку позовної давності щодо пред`явлення перевізником до вантажовідправника та/або вантажоодержувача позову.

З урахуванням вищевикладеного, позивач звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою до відповідача про стягнення 82 794,64 грн інфляційних втрат та 24 686,93 грн 3 % річних за Договором № 341/47/0117 від 03.01.17 із спливом строку позовної давності без поважних причин його пропущення, а отже позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (додаткові вимоги), є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі доводи сторін у даній справі прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції неправильно встановив суть правовідносин між сторонами та не правомірно застосував норми статей Глави 64 ЦК України та ст.ст. 306-315 ГК України є необґрунтованими з оглядну на таке.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відтак, правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом регулюються Главою 32 ГК України та Главою 64 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.12.2020 у справі № 906/190/19.

Також, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що місцевий господарський суд помилково дійшов до висновку про те, що встановлена ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання є додатковим зобов`язанням, яке припиняється зі спливом позовної давності по основному зобов`язанні, проте вказане спростовується наступним.

Так, у відповідності до ч. 5 ст. 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, спеціальна позовна давність у шість місяців (ст. 315 ГК України) для звернення до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних почала свій перебіг з моменту спливу виконання основного зобов`язання з основного зобов`язання з оплати наданих послуг з перевезення вантажів за Договором, а саме з 03.01.2018, і її перебіг тривав протягом шести місяців, тобто до 02.07.2018 (включно).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.06.2019 у справі № 911/935/18.

Інші твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19 та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаржником не доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19, та, відповідно апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго" є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рукарго" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.01.2020 у справі № 911/2747/19 залишити без змін.

3. Справу № 911/2747/19 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б. Михальська

І.А. Іоннікова