УХВАЛА

21 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/5971/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Стратієнко Л.В., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллацио»

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Широбокової Л.П., Орєшкіної Е.В., Кузнецової І.Л.

від 20.03.2019

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксон»

про стягнення 91 831 104,03 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллацио» 13.03.2020 звернулося до Верховного Суду, через Центральний апеляційний господарський суд, з касаційною скаргою на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17.

Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 30.03.2020 у справі визначено колегію суддів у складі: Баранець О.М. (головуючий суддя), судді: Стратієнко Л.В., Студенець В.І.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460-ІХ внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, які набрали чинності з 08.02.2020.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллацио» подало касаційну скаргу 13.03.2020, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Центрального апеляційного господарського суду. Отже зазначена касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, що діє після набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460-ІХ.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллацио», колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллацио» мотивована тим, що ухвала Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17 прийнята з порушенням статті 129 Конституції України, частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», оскільки таким чином обмежується право Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксон» на апеляційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

Відповідно до частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в частині 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Підставою для постановлення судом апеляційної інстанції ухвали від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17 про повернення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксон» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.01.2019 стало невиконання заявником вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 22.02.2019, якою його апеляційну скаргу було залишено без руху та надано заявнику строк для усунення зазначених в ній недоліків, а саме надання доказів сплати судового збору у розмірі 360 000,00 грн.

Скаржником доказів виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Діксон» вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 22.02.2019 щодо надання доказів сплати судового збору ним не надано, однак, вважає, що суд апеляційної інстанції неправомірно не застосував свої дискреційні повноваження та не вирішив питання про відстрочення/звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати, у зв?язку з чим відповідач фактично позбавив Товариство з обмеженою відповідальністю «Діксон» доступу до правосуддя.

Відповідно до частини 3 статті 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Згідно частини 2 статті 260 Господарського процесуального кодексу України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статі 174 Господарського процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05.1985 у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (пункт 60).

У той же час доводи касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллацио» спрямовують суд касаційної інстанції до втручання у фактичну складову судового рішення, яке прийняте судом апеляційної інстанції.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Діксон» реалізовано право на касаційне оскарження ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17.

Верховним Судом прийнято ухвалу від 29.11.2019, якою у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діксон» на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17 було відмовлено.

Крім того, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у справі - Товариства з обмеженою відповідальністю «Феба» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.01.2019 у справі № 904/5971/17.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллацио» на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17, оскільки правильне застосування апеляційним господарським судом норм Господарського процесуального кодексу України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 2 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллацио» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/5971/17.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Л. Стратієнко

В. Студенець