РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.04.2020Справа № 910/18148/19
За позовом Національної поліції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК ТРЕЙДОПТ"

про стягнення 55 030,08 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національна поліція України звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мік Трейдопт" про стягнення 55030,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо своєчасності поставки товару за договором №159НП від 03.07.2019 про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) спеціального призначення типу Б в колористиці "камуфляж"), в зв`язку з чим позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача пені у розмірі 55030,08 грн.

Ухвалою суду від 26.12.2019 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.01.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 26.12.2019 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.01.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.02.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Запорізької області (за місцезнаходженням відповідача), оскільки, даний спір стосується стягнення з відповідача штрафних санкцій і не пов`язаний з місцем виконання договору.

Ухвалою суду від 10.02.2020 відмовлено відповідачу у задоволенні його клопотання про передачу справи за підсудністю до іншого суду.

12.02.2020 від позивача надійшли заперечення проти задоволення клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до іншого суду.

19.02.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, прострочення поставки відбулось не з вини відповідача, а в зв`язку зі зміною істотних обставин, що підтверджується висновками торгово-промислової палати. Крім того, відповідач наголошує на існуванні кількох аналогічних договорів з однаковими строки поставки, що також впливає на можливість виконання зобов`язань. Не зважаючи на надані позивачу висновки ТПП, позивач відмовився вносити зміни в договір щодо строків його виконання.

03.03.2020 через канцелярію суду позивач подав відповідь на відзив, в якому проти доводів відповідача заперечує та підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

10.03.2020 відповідач подав клопотання про зменшення суми штрафних санкцій на підставі ст 233 ГК України та ст 551 ЦК України, оскільки, на даний час зобов`язання виконано у повному обсязі, позивачем не доведено завдання збитків простроченням, термін прострочення становить 28 днів, тобто є незначним, збитковість господарської діяльності підприємства (відповідача).

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими акта ми, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

03.07.2019 між НАЦІОНАЛЬНОЮ ПОЛІЦІЄЮ УКРАЇНИ (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІК ТРЕЙДОПТ" (постачальник) укладено договір № 159 НП про закупівлю форменного одягу (костюм, (куртка брюки) спеціального призначення типу Б в колористиці "камуфляж") (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1811), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у 2019 році поставити покупцю костюм, (куртка брюки) спеціального призначення типу Б в колористиці "камуфляж") (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1811), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору, загальна кількість товару, що підлягає поставці та ціна одиниці товару визначається у специфікації товару (Додаток № 1 до договору) та Ростовці товару (Додаток № 2 до договору).

Відповідно до п. 3.1 договору, ціна договору становить 1965360,00 грн.

У п. 5.1 договору сторони погодили, що постачальник зобов`язується здійснити поставку товару по 15 серпня 2019 включно, за адресою покупця у місті Києві (вул. Святошинська, 27, м. Київ, 03115).

Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін накладної (п. 5.2 договору).

Пунктом 8.2.10 договору покупцю надано право на відшкодування збитків та сплату неустойки (штрафу, пені) у випадку невиконання або неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором.

Пунктом 8.3.1 договору встановлений обов`язок постачальника забезпечити поставку (передачу) товару у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами умов цього договору.

До матеріалів справи долучено додатки № 1 (специфікація) та № 2 (ростовка), № 3 (технічний опис), № 4 (конфекційна карта), № 5 (супровідний лист на поставку товару) до договору.

Позивач долучив до матеріалів справи накладну № РН-0911/03 від 12.09.2019, згідно якої було поставлено товар на загальну суму 1965360,00 грн за договором № 159-НП від 03.07.2019. Накладна підписана обома контрагентами.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на те, що відповідач неналежним чином виконав зобов`язання за договором, оскільки, несвоєчасно поставив товар.

11.11.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією № 3786/2613-2019, в якій зазначив про несвоєчасне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань з поставки товару (прострочення 28 днів) та просив сплатити пеню у розмірі 55030,08 грн. Претензія була отримана відповідачем 09.12.2019 (докази в матеріалах справи).

У зв`язку із викладеним, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання зі своєчасної поставки товару, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 55030,08 грн. пені.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем укладено договір поставки, за умовами якого відповідач зобов`язався поставити обумовлений у специфікації товар, а позивач - прийняти і оплатити такий товар.

Згідно із ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 5.1 договору постачальник зобов`язується здійснити поставку товару по 15 серпня 2019 включно.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідач поставив товар на суму 1965360,00 грн 12.09.2019, а не як визначено договором до 15.08.2019 включно. В зв`язку з чим прострочення відповідача становить 28 днів і підтверджено матеріалами справи.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 9.2 договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання щодо поставки товару, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1% відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. При цьому день поставки товару поставленого постачальником з порушенням строку передбаченого п. 5.1 договору вважається днем прострочення за який постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов договору.

Позивачем нараховано пеню за період з 16.08.2019 по 12.09.2019 за 28 днів.

Суд перевірив розрахунок позивача та вважає його обгрунтованим та арифметично вірним, а суму пені такою, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 55030,08 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, обгурнтоване тим, що позивачу простроченням не було завдано збитків, надмірністю санкцій та тяжким становищем відповідача.

Згідно до п. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В даному випадку суд враховує, що сума неустойки нарахована згідно умов укладеного між сторонами договору і з огляду на вартість не своєчасно поставленого товару у розмірі 1965360,00 грн, неустойка не є "значно" чи "надмірно" великою.

Згідно ст. 219 ГК України за невиконання або неналежне виконання господарських зобов`язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами. Засновники суб`єкта господарювання не відповідають за зобов`язаннями цього суб`єкта, крім випадків, передбачених законом або установчими документами про створення даного суб`єкта. Якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов`язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності. Сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Відповідач не довів наявність обставин, передбачених ст. 219 ГК України для зменшення розміру його відповідальності.

Крім того, відповідачем не доведено, що позивач не зазнав збитків, в зв`язку з простроченням оплати.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Оскільки господарська діяльність здійснюється суб`єктом господарювання на власний ризик, то незначна дохідність підприємства не є підставою для звільнення його від відповідальності за не належне виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ГПК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Беручи до уваги викладене, враховуючи недоведеність відповідачем поважності причин неналежного виконання договірних зобов`язань, суд не вбачає підстав для зменшення штрафних санкцій.

Крім того, в чинній редакції Господарського процесуального кодексу України у суду відсутні повноваження на зменшення розміру суми неустойки за клопотанням відповідача.

Щодо заперечень відповідача про істотну зміну умов та необхідність внесення змін щодо строку виконання зобов`язань з поставки, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 13.2 договору настання істотних змін обставин, які сторони не могли передбачити при укладенні цього договору підтверджується виключно висновком щодо унеможливлення виконання зобов`язань а цим договором, виданим Торгово-промисловою палатою України.

Відповідачем до матеріалів справи долучено висновок про істотну зміну обставин Київської Торгово-промислової палати від 19.07.2019 № 1703-4/325, який наданий на запит відповідача від 08.07.2019 щодо договору № 124 НП від 11.06.2019, та висновок про істотну зміну обставин Київської Торгово-промислової палати від 19.07.2019 № 1703-4/326, який наданий на запит відповідача від 08.07.2019 щодо договору № 125 НП від 11.06.2019.

Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

З поданих відповідачем висновку ТПП вбачається, що вони були зроблені стосовно інших договорів, а не договору № 159 НП про закупівлю форменного одягу (костюм, (куртка брюки) спеціального призначення типу Б в колористиці "камуфляж") (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1811) від 03.07.2019, який є предметом розгляду у даній справі, а тому не є належними та допустимими доказами при доведенні обставин у даному спорі.

Крім того, висновки про зміну істотних умов можуть бути підставою для внесення змін до договору або його розірвання, а не для звільнення сторони від виконання зобов`язань за договором, в тому числі від сплати штрафних санкцій за порушення умов договору. Відповідач не надав суду доказів того, що він звертався до позивача з пропозицією внести зміни в договір № 159 НП від 03.07.2019 щодо строку поставки товару та надавав позивачу обумовлені в договорі докази в підтвердження зміни істотних обставин (висновку Торгово-промислової палати України).

Отже заперечення відповідача є необгрунтованими та спростовуються долученими до матеріалів справи доказами.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ повністю.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК ТРЕЙДОПТ" (69006, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ПІВНІЧНЕ ШОСЕ, будинок 4, ідентифікаційний код 41737375) на користь НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ БОГОМОЛЬЦЯ, будинок 10, ідентифікаційний код 40108578) пеню у розмірі 55030 (п`ятдесят п`ять тисяч тридцять) грн 08 коп. та 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко