ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2020 Справа № 904/2334/19

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Паламарчук Олени Леонідівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/2334/19 (суддя Ярошенко В.І.; рішення ухвалене о 12:14 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 27.11.2019)

за позовом Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до фізичної особи-підприємця Паламарчук Олени Леонідівни, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за безпідставно набуту теплову енергію

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У червні 2019 Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Паламарчук Олени Леонідовни про стягнення заборгованості за безпідставно набуту теплову енергію у розмірі 182364,47 грн., з яких: суму основного боргу у розмірі 140221,10 грн., інфляційні втрати у розмірі 33425,61 грн., 3% річних у розмірі 8718,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що неукладення між сторонами відповідного договору на постачання теплової енергії не позбавляє позивача права отримувати плату за відпущену теплову енергію, яку відповідач фактично споживає. У зв`язку із чим позивач просить суд стягнути з відповідача вартість фактично спожитої теплової енергії за період 01.01.2016 по 19.04.2018 у розмірі 140221,10 грн. Такі свої вимоги позивач ґрунтує на нормах статей 509, 612, 625, 1212, 1213 Цивільного кодексу України тощо.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/2334/19 (суддя Ярошенко В.І.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Паламарчук Олени Леонідівни на користь Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" заборгованість з теплопостачання у розмірі 110197,04 грн., 3% річних у розмірі 5469,96 грн., інфляційні втрати у сумі 8014,38 грн. та 1855,22 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду вмотивовано тим, що з огляду на обставини справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини щодо відшкодування вартості фактично отриманих (спожитих) послуг з постачання теплової енергії. При цьому суд визнав більш вірогідними докази позивача щодо фактичного надання відповідачу послуг з теплопостачання за період січень 2016 - квітень 2018 року на загальну суму 140221,10 грн., доказів оплати якої відповідачем суду не надано. Разом із цим з урахуванням строку загальної позовної давності, встановленого статтею 258 Цивільного кодексу України, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за теплову енергію, поставлену у період січень-березень 2016 на суму 30024,06 грн., за заявою відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності визнана судом такою, що не підлягає задоволенню, у зв`язку зі спливом позовної давності. З огляду на такі обставини суд відмовив у зв`язку зі спливом строку позовної давності й в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних 2879,16 грн. та інфляційних втрат у розмірі 13002,63 грн., нарахованих на заборгованість, яка виникла за період січень - березень 2016 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з означеним рішенням місцевого господарського суду, фізична особа - підприємець Паламарчук Олена Леонідівна (відповідач) звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/2334/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Відповідач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, ухваленим з порушенням судом норм матеріального та при не дотриманні норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що судом неправильно визначені правовідносини, які склалися і тому судом був застосований закон, який не підлягав застосуванню.

Так відповідач вказує, що суд першої інстанції, посилаючись на статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України, прийшов до висновку, що не існує достатньої правової підстави для набуття майна, а саме: відсутній договір, однак одночасно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини, які виникають з договорів або правочинів. При цьому суд послався на постанову Верховного Суду в складі колегії Касаційного господарського суду по справі №10/12510/10 від 30.03.2018, однак, тільки в певній частині. Так поза його увагою залишився висновок у цій справі, який передбачає, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, оскільки є спеціальне законодавство, яке визначає процедуру стягнення збитків відповідно до Закону України "Про теплопостачання" та Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Також відповідач вказує, що заявляв суду про застосування наслідків спливу позовної давності за період з 01.01.2016 по 30.04.2016, однак, завдяки застосуванню судом статті 530 Цивільного кодексу України, судом штучно був визначений строк виконання зобов`язання за квітень 2016 року до 05.062016 і тим самим суд не розповсюдив сплив позовної давності за квітень 2016 року та відмовив в клопотання відповідача про сплив позовної давності за цей період.

До того ж, відповідач вказує, що щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних судом застосовані положення статті 625 Цивільного кодексу України, які передбачають відповідальність за порушення грошових зобов`язань, але в цій частині рішення суперечить вимогам статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, які не передбачають будь-якої відповідальності за набуття та збереження майна без достатньої правової підстави.

Процесуальні порушення суду першої інстанції відповідач вбачає в недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зазначивши, що він вважає більш вірогідними докази позивача щодо фактичного обсягу надання послуг. На думку відповідача цей висновок суду першої інстанції свідчить про те, що неповно були з`ясовані обставини, які мають значення для справи і своє рішення суд обґрунтовує припущеннями, що вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач наголошує на тому, що суд взагалі не досліджував і тим самим не встановив обставини, які впливають на обсяги наданої теплової енергії, а саме - схеми теплових мереж, якими визначалась межа балансової належності (експлуатаційної відповідальності), що в свою чергу унеможливлює в даній спірній ситуації фіксацію фактичного споживання теплової енергії і, як наслідок, визначення фактичної суми заборгованості. Тому відповідач вважає висновок суду першої інстанції щодо визначення обсягів теплової енергії є необґрунтованим.

Крім того, відповідач вказує на те, що судом першої інстанції не надана належна оцінка доказам відмови відповідача від отримання послуг з надання теплової енергії, які є в матеріалах справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ПАТ "Криворізька теплоцентраль" (позивач) заперечує на задоволенні апеляційної скарги, просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/2334/19 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що судом першої інстанції надано належну оцінку обставинам справи та правильно встановлено, що договір купівлі-продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013 припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, новий договір між сторонами не укладався.

Позивач вказує, що суд першої інстанції дослідив надані йому докази та встановив, що у період з 01.01.2016 по 19.04.2018 позивачем було поставлено відповідачу теплову енергію, вартість якої останнім не сплачено.

Позивач зазначає, що з огляду на обставини справи між позивачем виникли правовідносини щодо відшкодування вартості фактично отриманих (спожитих) послуг з постачання теплової енергії, яким суд надав обґрунтовану оцінку щодо обов`язку відповідача сплатити вартість отриманої теплової енергії у відповідності до застосованих судом норм законодавства. При цьому суд зазначив, що критично ставиться до посилань відповідача на те, що своїм листом від 07.12.2015 він відмовився від теплопостачання, оскільки матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від отримання послуг з надання теплової енергії у встановленому порядку. Тому, як вважає позивач, суд правомірно визнав більш вірогідними докази позивача щодо фактичного надання відповідачу послуг з теплопостачання за період січень 2016 - квітень 2018 року на суму 140221,10 грн.

Також позивач вказує, що відповідачу надсилались супровідні листи з актами здачі-прийняття наданих послуг у період січень 2016 - квітень 2018 року, тому з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України суд встановив, що строк виконання зобов`язань є таким, що настав.

Позивач погоджується з судом першої інстанції щодо застосування наслідків спливу позовної давності, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості підлягає частковому задоволенню у розмірі 110197,04 грн. та вважає, що суд належним чином дослідив матеріали справи та правомірно відмовив в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, що виникла за період січень-березень 2016 року.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця Паламарчук Олени Леонідівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/2334/19, ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Фізична особа - підприємець Паламарчук Олена Леонідівна на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.2003 №1562 та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.06.2003 №719141 є власницею нежилого приміщення вбудованого в перший поверх 4-х поверхового житлового будинку, загальною площею 381,0 кв. м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна, 10, прим. 43 (а.с.16-17 т.1).

27.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Криворізька теплоцентраль" (яке є правонаступником Державного підприємства "Криворізька теплоцентраль" (далі - позивач, теплопостачальна організація, продавець) та фізичною особою - підприємцем Паламарчук Оленою Леонідівною (далі - відповідачка, споживач, покупець) було укладено Договір купівлі - продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013 (а.с.24-26 т.1).

Згідно з пунктами 10.1., 10.3. Договору, цей договір набуває чинності з моменту фактичного надання послуг з теплопостачання та діє до 31.12.2014, з урахуванням частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України. Договір припиняє свою дію у випадках: зокрема, взаємної згоди сторін про його припинення. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією із сторін.

11.12.2015 відповідач звернувся до позивача із письмовою заявою від 07.12.2015 за вих. №6055, відповідно до якої повідомив позивача про небажання пролонгувати на 2016 рік дію договору купівлі-продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013 та, керуючись вимогами Цивільного кодексу України та пунктом 10.1. Договору, просить вважати договір таким, що припинив свою дію, у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений, та зупинити з 01.01.2016 подачу теплової енергії за адресою, обумовленою в договорі (а.с.29 т.1).

16.12.2015 листом за вих.№6670/30 позивач надав відповідь на означену вище заяву відповідача, в якій зазначив, що укладення договору купівлі-продажу теплової енергії є обов`язковим для споживача відповідно до положень частини 3 статті 179 Господарського кодексу України, пункту 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 та частини 3 статті 24 Закону України "Про теплопостачання", тому укладений договір купівлі - продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013, умови якого є обов`язковими до виконання сторонами, не може припинити свою дію, якщо відсутня взаємна згода сторін про його припинення. Водночас позивач звернув увагу відповідача на існуючу заборгованість станом на 17.12.2015 в сумі 5668,46 грн., яку просив погасити.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2018 у справі №904/10064/17 відмовлено ПАТ "Криворізька теплоцентраль" у задоволенні позву до фізичної особи - підприємця Паламарчук Олени Леонідівни про стягнення заборгованості за теплову енергію за договором купівлі-продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013, оскільки встановлено, що договір купівлі-продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013 припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, новий договір між сторонами не укладався.

У період з 01.01.2016 по 19.04.2018 позивачем було поставлено відповідачу теплову енергію за адресою м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд. 10, приміщення 43 (загальною площею 381 кв. м) на суму 140221,10 грн., що підтверджується наступними документами:

- рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14.09.2016 № 380 "Про початок опалювального сезону 2016-2017 років" та від 11.10.2017 №433 "Про початок опалювального сезону 2017-2018 років" (а.с.31-32 т.1);

- актом про включення опалення від 22.10.2015 (а.с.18 т.1);

- актом про припинення подачі теплоносія від 07.04.2016 (а.с.19 т.1);

- актом про включення опалення від 31.10.2016 (а.с.20 т.1);

- актом про припинення подачі теплоносія від 25.03.2017 (а.с.21-22 т.1);

- актом про включення опалення від 06.11.2017 (а.с.23 т.1);

- актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №915 від 31.01.2016 на суму 14077,43 грн., підписаним обома сторонами (а.с.144 т.1);

- актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) щодо надання послуг з постачання теплової енергії за період січень 2016 - квітень 2018, які були надіслані позивачем відповідачу (а.с.148, 152, 156, 160, 163, 166, 170, 174, 177, 180, 182, 184, 190, 193, 196, 199);

- супровідними листами, відповідно до яких на адресу відповідача надсилались акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період січень 2016 - квітень 2018 (а.с.145-146, 150-151, 154-155, 158-159, 164-165, 168-169, 172-173, 176, 181, 183, 185-186, 186-192, 194-195, 198 т.1);

- актами про відмову від прийняття та підпису актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період січень 2016 - квітень 2017, складеними представниками позивача у присутності відповідача (а.с.147, 149, 153, 157, 167, 171, 175, 178 т.1);

- довідкою про фактичне споживання теплової енергії ФОП Паламарчук О.Л. за період січень 2016 - квітень 2018 (а.с.210 т.1).

Відповідач вартість поставленої теплової енергії за період січень 2016 - квітень 2018 на суму 140221,10 грн. (згідно надісланих йому актів здачі-прийняття наданих послуг) не сплатив.

У зв`язку з несплатою відповідачем за надані послуги теплопостачання позивач звернувся до господарського суду із позовної вимогою про стягнення з відповідача вищевказаної суми заборгованості, до якої додатково нарахував 3% річних у розмірі 8718,23 грн. за період з 22.02.2016 по 27.05.2019 та інфляційні втрати у розмірі 33425,61 грн. за період березень 2016 - квітень 2018.

До спірних правовідносин сторін, які виникли з приводу споживання теплової енергії, підлягають застосуванню відповідні норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про теплопостачання", Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Правила користування тепловою енергією, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 тощо.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на встановлені судом обставини справи, які свідчать про те, що договір купівлі-продажу теплової енергії № 1134 від 27.12.2013 припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, а новий договір між сторонами не укладався, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини щодо відшкодування вартості фактично отриманих (спожитих) послуг з постачання теплової енергії.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

З відзиву відповідача на позов убачається, що він не заперечував самого факту використання теплової енергії, наданої позивачем, однак, зазначав про наявність спору щодо продовження дії договору про її постачання за період з 01.01.2016 по 19.04.2018 роки, оскільки вважав, що строк дії договору був автоматично продовженим у відповідності до пункту 10.3. Договору на кожний наступний рік, та оспорював правомірність проведеного позивачем розрахунку за цей період, вважаючи не доведеними кількість та вартість теплової енергії, яка нібито була безпідставно спожита відповідачем.

В апеляційній скарзі, відповідач навпаки вже звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу енергії №1134 від 27.12.2013, укладений між сторонами у цій справі, припинився у зв`язку із закінченням строку на який він був укладений, а новий договір між сторонами не укладався.

Частина перша статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої і другої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Як правильно встановлено судом першої інстанції щодо укладання договору купівлі-продажу теплової енергії та обов`язку оплати вартості отриманої теплової енергії, раніше між позивачем та відповідачем вже розглядався спір, предметом розгляду в якому було стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію, під час розгляду якого у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2018 у справі №904/10064/17 було встановлено, що Договір купівлі-продажу теплової енергії №1134 від 27.12.2013 припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, новий договір між сторонами не укладався.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За встановленого вище колегія суддів вважає, що оскільки на момент розгляду цієї справи сторонами доказів укладання іншого договору, окрім зазначеного, тобто нового договору, щодо надання послуг постачання теплової енергії, в матеріали справи не надано, судом першої інстанції правильно визначено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини щодо відшкодування вартості фактично отриманих (спожитих) послуг з постачання теплової енергії.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно за статтею 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За змістом наведених вище норм статей 1212 та 1213 Цивільного кодексу України зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності таких умов: по-перше, щоб мало місце набуття або зберігання майна; по-друге, щоб набуття або зберігання було здійснено за рахунок іншої особи; по-третє, щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Колегія суддів погоджується з аргументами скаржника (відповідача) про те, що постачання теплової енергії є послугою та збитки, завдані постачальнику, не можуть стягуватися відповідно до статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, оскільки є інше, спеціальне законодавство, яке визначає процедуру стягнення зазначених збитків (Закони України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", Правила користування тепловою енергією). Так, відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відтак, колегія суддів вважає, що посилання позивача за змістом позовної заяви на можливість задоволення позовних вимог в порядку подання даного позову згідно глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" Цивільного кодексу України, є помилковими.

Разом із цим колегія суддів відхиляє аргументи відповідача про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано при вирішені цього спору норми матеріального права, оскільки, як убачається із тексту оскарженого судового рішення, наявне у ньому посилання на положення статей 1212 та 1213 Цивільного кодексу України наведено в контексті визначення правовідносин сторін по відношенню до інших загальних норм цивільного законодавства та норм спеціального законодавства, зокрема Закону України "Про теплопостачання".

Так судом першої інстанції правильно відзначено, що Законом України "Про теплопостачання" визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання.

Цим Законом передбачено, що теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

У свою чергу основним обов`язком споживача теплової енергії згідно зі статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Також, відповідно до частини шостої статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Крім цього, взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначаються Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 (далі - Правила користування тепловою енергією).

Зазначені вище Правила користування тепловою енергією є обов`язкові для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.

Пунктом 3 Правил користування тепловою енергією передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно з пунктом 4 Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

За приписами пункту 14 Правил користування тепловою енергією споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Пунктом 39 Правил користування тепловою енергією визначено, що споживач має право, зокрема, вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором; отримувати інформацію від теплопостачальної організації щодо обсягу та якості постачання теплової енергії, тарифів (цін), порядку оплати, режимів споживання на умовах, визначених договором; вимагати від теплопостачальної організації надання достовірної інформації про тарифи на теплову енергію та відшкодування, умови оплати, методики і нормативи розрахунку та нарахування, режими теплоспоживання тощо; перевіряти достовірність розрахунку та нарахування плати за теплову енергію, згідно з умовами договору тощо.

Відповідно до пункту 40 Правил користування тепловою енергією споживач теплової енергії зобов`язаний, серед іншого, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; повідомити теплопостачальну організацію про своє бажання щодо припинення споживання теплової енергії відповідно до договору.

Не зважаючи на те, що Правилами користування тепловою енергією встановлено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, в силу пунктів 1-2, 4 зазначених Правил, останні визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії і в тому випадку, коли такий договір відсутній, оскільки вони є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком.

Відтак, сам факт неукладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період.

Враховуючи зазначене, не виконуючи вимоги чинного законодавства щодо укладення зазначеного договору, споживач фактично сам створює ситуацію, в якій він позбавлений права впливати на якість, ціну, вибір постачальника послуг тощо, а також користуватись іншими правами, передбаченими Правилами користування тепловою енергією.

Наведене вище відповідає правовим позиціям, які застосував Верховний Суд у своїх постановах від 25.03.2019 у справі №910/12510/17, від 01.02.2018 у справі №203/7644/13-ц, від 11.04.2018 у справі №904/2238/17, від 16.10.2018 у справі №904/7377/17 тощо.

Щодо доводів відповідача про неправильне застосування норм процесуального права при оцінці доказів та встановленні обставин, які мають значення для справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина друга статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За частиною першою статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частина перша статті 79 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України встановлює правило, за яким наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частина перша статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з предмета та підстав заявленого позивачем позову, предметом доказування у цій справі є, зокрема, фактичне споживання теплової енергії, правильність застосування тарифів на теплопостачання та розрахунку вартості поставленої теплової енергії у спірний період. У свою чергу вартість поставленої теплової енергії визначається виходячи із встановленої кількості поставленої теплової енергії.

Питання відключення від систем централізованого опалення регулюється як згаданими вище Правилами користування тепловою енергією, так і Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлового господарства України №4 від 22.11.2005 (цей Порядок був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Так відповідно до абзацу 6 пункту 40 Правил користування тепловою енергією, споживач теплової енергії зобов`язаний погоджувати з теплопостачальною організацією нові підключення і відключення та переобладнання системи теплоспоживання, які є причиною збільшення або зменшення обсягу споживання теплової енергії.

Відповідно до пункту 2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання припинення споживання теплової енергії повинно бути виконано з дозволу компетентного органу та в порядку, визначеному законодавством: з дозволу постійно діючої міжвідомчої комісії, яка і створена органом місцевого самоврядування, за умови отримання технічних умов, роботи по відключенню повинні проводитись монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та власника, наймача квартири. Роботи з відключення виконуються у міжопалювальний період.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від отримання послуг з надання теплової енергії, так само, як і відсутні докази відключення від центрального опалення в установленому законом порядку.

За таких обставин колегія суддів погоджується з критичною оцінкою суду першої інстанції посилань відповідача на те, що своїм листом від 07.12.2015 він відмовився від теплопостачання за вказаною адресою з січня 2016 року, як на спростування обставин фактичного постачання позивачем за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 10, прим. 43 теплової енергії.

За визначеннями, які наведено в статті 1 Закону України "Про теплопостачання":

- теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;

- прилад обліку теплової енергії - засіб вимірювальної техніки, що має нормовані метрологічні характеристики і тип якого занесений до реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, на основі показань якого визначається обсяг спожитої теплової енергії.

Виходячи із фізичної природи теплової енергії, облік обсягу послуги з теплопостачання може буди здійснено шляхом її застосування приладів обліку або розрахунковим шляхом.

Відповідно до пункту 23 Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Колегія суддів враховує, що у даному випадку матеріали справи не містять доказів встановлення на межі балансової належності комерційного приладу для обліку наданої позивачем відповідачу послуги теплопостачання.

Відтак єдиним способом обліку обсягу споживання теплової енергії, який може бути здійснено у правовідносинах позивача та відповідача, є розрахунковий спосіб.

При укладенні Договору №1134 від 27.12.2013 між сторонами було укладено Додаток №1 до цього Договору "Обсяги та порядок постачання теплової енергії", в якому було встановлено значення приєднаного (максимального) теплового навантаження Q о = 0,0200 Гкал/годину, та підписано Дислокацію об`єктів, в якій також зазначено, що теплове навантаження на об`єкті магазин за адресою вул. Мелешкіна, 10/43 становить 0,0200 Гкал/годину.

Матеріали справи не містять доказів будь-яких змін у технічних характеристиках належного відповідачу приміщення за адресою вул. Мелешкіна, 10/43, як от площі чи систем централізованого опалення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідачем не надано доказів будь-яких змін в системі централізованого опалення, яка використовується в належному йому приміщенні, слід визнати, що теплове навантаження після закінчення строку дії договору №1134 від 27.12.2013 не змінилось.

Як зазначено позивачем у відповіді на відзив відповідача, в обґрунтування вартості теплової енергії, поставленої відповідачу в період з січня 2016 по квітень 2018, нарахування заявленої до стягнення суми вартості послуг здійснено розрахунковим способом з урахуванням приєднаного договірного теплового навантаження на один об`єкт по вул. Мелешкіна (Володимира Великого), 10/43 з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості діб роботи за формулою:

t вн - t ср.о.

Q опал. = Q о.макс х ----------------- х П х 24; де

tвн - t р.о.

Q о.макс - договірне теплове навантаження споживача на опалення - 0,0200 Гкал/год на об`єкт за адресою вул. Мелешкіна (Володимира Великого), 10/43;

t вн - розрахункова температура внутрішнього повітря опалюваних споруд - 18°С;

t р.о. - розрахункова температура зовнішнього повітря для проектування опалення - (-23)°С;

t ср.о. - середня температура зовнішнього повітря у грудні 2014 - 5,9°С;

П - тривалість діб опалювального періоду;

24 - кількість годин роботи системи опалення на добу.

Максимальне годинне навантаження на об`єкт за адресою вул. Мелешкіна (Володимира Великого), 10/43 становить 0,0200 Гкал/год зазначена обставина була встановлена договором №1134 від 27.12.2013 року, а відтак у Позивача відсутня необхідність заново встановлювати навантаження на об`єкт по вул. Мелешкіна (Володимира Великого), 10/43.

При цьому позивачем у розрахунку вартості теплової енергії було використано тарифи, встановлені наказами ПАТ "Криворізька теплоцентраль" від 16.11.2015 №628, від 11.02.2016 №62, від 31.05.2016 №249, від 29.08.2016 №392, від 20.10.2016 №494, від 30.12.2016 №630, від 24.02.2017 №105, від 28.11.2017 №623 (а.с.211-224 т.1).

Як пояснив суду позивач, про зміну тарифів він повідомляв споживачів, у тому числі й відповідача, шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному сайті АТ "Криворізька теплоцентраль": http://tec.dp.ua. Зазначена інформація є публічною, а відтак позивач не повинен доводити кожному в індивідуальному порядку зміни до тарифів, також зазначені зміни до тарифів публікуються на сайті НКРЄКП www.nerc.gov.ua.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач не надав доказів повідомлення відповідача про застосовані ним тарифи на теплову енергію, як це передбачено пунктом 4.2.3. Договору, згідно до якого Теплопостачальна організація - Продавець зобов`язана повідомляти Споживача - Покупця у письмовій формі або через засоби масової інформації про зміну відповідних тарифів, то колегія суддів не приймає таких заперечень відповідача, оскільки, як зазначалося вище, у зв`язку із закінченням строку дії цього Договору у взаємних правовідносинах сторін у спірному періоді така умова Договору не підлягає застосуванню.

Отже, колегія суддів погоджується, що місцевий господарський суд у відповідності до норм процесуального права та наданих в матеріали справи доказів обґрунтовано визнав більш вірогідними докази позивача щодо фактичного надання відповідачу послуг з теплопостачання за період січень 2016 - квітень 2018 року на загальну суму 140221,10 грн., а відтак відхиляє відповідні аргументи відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

Щодо аргументів відповідача про неправильне застосування норм матеріального права, які регулюють договірні відносини, то колегія суддів відхиляє їх з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина друга статті 14 Цивільного кодексу України встановлює, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовізковим для неї.

Частини третя та шоста статті 11 Цивільного кодексу України встановлюють, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За частиною першою статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено вище, судом першої інстанції правильно встановлено, що правовідносини сторін за відсутності укладеного між ними договору, підлягають регулюванню актами цивільного законодавства, зокрема Правилами постачання теплової енергії.

Відповідно до пункту 40 вказаних вище Правил, у відповідача, як споживача, виникло зобов`язання з оплати відповідачу, як постачальнику теплової енергії, вартості фактично наданих послуг.

Однак оскільки строк виконання такого грошового зобов`язання не врегульований між сторонами умовами договору, то його також слід визначати за приписами актів цивільного законодавства.

Так за приписами частини другої статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи із зазначених вище норм цивільного законодавства, суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки позивачем для оплати відповідачем вартості теплової енергії, поставленої у період січень 2016 - квітень 2018, на її адресу останнього надсилались супровідні листи із актами здачі-прийняття наданих послуг у період з 11.03.2016 по 10.05.2018, то з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України, семиденний строк виконання обов`язку щодо оплати вартості теплової енергії на суму 140211,10 грн., поставленої відповідачу за період січень 2016 - квітень 2018, є таким, що настав. А оскільки, доказів оплати вартості теплової енергії на суму 140211,10 грн. суду не надано, то у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 140211,10 грн.

При цьому суд першої інстанції також встановив, що 13.08.2019 відповідач звернувся до суду із клопотанням, викладеним у відзиві на позовну заяву про застосування до позовних вимог про стягнення заборгованості за теплову енергію, нараховану за період з 01.01.2016 по 30.04.2016.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною п`ятою статті 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду 29.05.2019, про що свідчить штамп поштового відділення на конверті, в якому до суду надійшла позовна заява (а.с.52 т.1).

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію спожиту за період січень 2016 - квітень 2018.

Тому, відповідно до вимог статті 530 Цивільного кодексу України, початок строку прострочення оплати вартості теплової енергії, поставленої за період з 01.01.2016 по 30.04.2016 є таким:

- січень 2016 (акт підписаний сторонами 31.01.2016) - строк прострочки з 08.02.2016;

- лютий 2016 (акт надіслано 12.04.2016, отримано - 15.04.2016, а.с.146 т.1) - строк прострочки з 23.04.2016;

- березень 2016 (акт надіслано 28.04.2016, отримано - 30.04.2016, а.с.151 т.1) - строк прострочення з 08.05.2016;

- квітень 2016 (акт надіслано 25.05.2019, отримано 28.05.2019) - строк прострочки з 05.06.2016.

Отже, за висновком суду першої інстанції з урахування строку загальної позовної давності, встановленого статтею 258 Цивільного кодексу України, вимога позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за теплову енергію, поставлену у період січень-березень 2016 на суму 30024,06 грн. є такою, що не підлягає задоволенню, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Щодо заявленого відповідачем до застосування спливу строку позовної давності до заборгованості за теплову енергію спожиту у квітні 2016 року, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання в цій частині, оскільки з урахування початку строку прострочки оплати за вказаний період - з 05.06.2019, трирічний строк сплив 05.06.2019, тоді як позивач звернувся до суду 29.05.2019. Тобто у межах трирічного стоку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції вірно визначив, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з теплопостачання підлягає частковому задоволенню у розмірі 110197, 04 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вважає, що норми цивільного законодавства про позовну давність застосовані правильно, а тому відхиляє відповідні аргументи відповідача.

Щодо додаткових вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так за статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції встановив, що відповідно до вимог статті 530 Цивільного кодексу України, початок строку прострочення оплати вартості теплової енергії, поставленої за період з квітня 2016 по квітень 2018 є таким:

- квітень 2016 (акт надіслано 25.05.2019, отримано 28.05.2019) - строк прострочки з 05.06.2016;

- жовтень 2016 (акт надіслано позивачем, однак не отримано відповідачкою, конверт було повернуто відправникові "за закінченням терміну зберігання" 06.01.2017, а.с.159 т.1) - строк прострочки з 14.01.2017;

- листопад 2016 (акт надіслано 18.01.2017, отримано 21.01.2017, а.с.165 т.1) - строк прострочки з 29.01.2017;

- груднь 2016 (акт надіслано 07.04.2017, отримано 12.04.2017, а.с.169 т.1) - строк прострочки з 20.04.2017;

- січень 2017 (акт надіслано 12.04.2017, отримано 21.04.2017, а.с.173 т.1) - строк прострочки з 29.04.2017;

- лютий 2017 (акт надіслано 12.04.2017, отримано 21.04.2017, а.с.176 т.1) - строк прострочки з 29.04.2017;

- березень 2017 (акт надіслано 23.05.2017, отримано 26.05.2017, а.с.173 т.1) - строк прострочки з 03.06.2017;

- листопад 2017 (акт надіслано позивачем, однак не отримано відповідачкою, конверт було повернуто відправникові "за закінченням терміну зберігання" 10.02.2018, а.с.181 т.1) - строк прострочки з 18.02.2018;

- грудень 2017 (акт надіслано 30.01.2017, однак не отримано відповідачкою, конверт було повернуто відправникові "за закінченням терміну зберігання" 28.02.2018, а.с.186 т.1) - строк прострочки з 08.03.2018;

- січень 2018 (акт отримано 15.03.2018, а.с. 188 т.1) - строк прострочки з 23.03.2018;

- лютий 2018 (акт отримано 21.03.2018, а.с. 191 т.1) - строк прострочки з 29.03.2018;

- березень 2018 (акт отримано 24.04.2018, а.с. 194 т.1) - строк прострочки з 02.05.2018;

- квітень 2018 (акт не отримано відповідачкою, конверт було повернуто відправникові "за закінченням терміну зберігання" 23.06.2018, а.с.197 т.1) - строк прострочки з 01.07.2018.

Тому здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням встановлених судом строків прострочення за кожним актом, суд першої інстанції правильно визначив, що до стягнення підлягають 3% річних у розмірі 5469,96 грн. та інфляційні втрати у сумі 8014,38 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2879,16 та інфляційних втрат у розмірі 13002,63 грн., нарахованих на заборгованість з теплопостачання за період січень-березень 2016, то судом першої обґрунтовано відмовлено у їх стягненні у зв`язку зі спливом позовної давності з тих підстав, що ці нарахування є складовою загальної суми боргу, до якої судом на вимогу відповідача застосовано наслідки спливу позовної давності.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів відхиляє аргументи відповідача щодо помилковості застосування судом першої інстанції до правовідносин сторін загальних норм цивільного законодавства, яке регулює зобов`язальні правовідносини, зокрема статті 625 Цивільного кодексу України, а також вважає такими, що не знайшли свого підтвердження аргументи відповідача щодо помилковості здійснених судом відповідних розрахунків належних до стягнення сум основного боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду

Відповідно до положень статей 15 та 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав і законних інтересів у спосіб, що встановлений договором, законом чи судом.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач, не виконавши своїх встановлених законом зобов`язань перед позивачем з оплати на його вимогу грошових коштів за фактично спожиту теплову енергію, тим самим допустив порушення майнових прав останнього.

Отже, судом першої інстанції правильно визнані обґрунтованими та правомірними та частково задоволені вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 110197,04 грн. основного боргу, суми 5469,96 грн. 3% річних у розмірі та суми 8014,38 грн. інфляційних втрат, а в іншій частині позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Паламарчук Олени Леонідівни - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/2334/19 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на фізичну особу-підприємця Паламарчук Олену Леонідівну.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 23.04.2020.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна