ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 квітня 2020 р.

Справа № 902/112/20

за позовом:Фізичної особи - підприємця Романюк Майї Дмитрівни ( АДРЕСА_1 )

до:Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, Вінницька обл., 21018)

про визнання договорів продовженими

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Сичук І.В.

За участю представників сторін:

позивача : не з`явився;

відповідача : не з`явився;

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець Романюк Майя Дмитрівна завернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях про визнаня продовженими на той самий термін і на тих самих умовах договори оренди нерухомого державного майна від 29.01.2016 № 1648-НМ, від 29.01.2016 № 1649-НМ, від 29.01.2016 № 1650-НМ, від 29.01.2016 № 1651-НМ, від 29.01.2016 № 1652-НМ, шляхом викладення другого речення пункту 10.1. договорів у редакції додаткової угоди, визначеної фізичною особою-підприємцем Романюк Майєю Дмитрівною, а саме: «Дію договору оренди продовжено до 29 листопада 2022 року включно».

Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами укладені та діють договори оренди державного майна, що перебуває на балансі Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова. Договорами оренди встановлено строк їх дії з 29.01.2016-29.012017 року включно. Згідно додаткових угод до договорів оренди строк дії яких було продовжено на 2 роки 11 місяців. Позивачем 03.10.2019 р подано заяви про до відповідача про продовження строку дії договорів оренди на 2 роки 11 місяців. Строк дії договорів оренди закінчився 29.12.2019р. Тому, позивач вважає, що оскільки, від відповідача не надходило заяв про припинення договорів оренди протягом одного місяця від дати закінчення строку їх дії позивачу то такі договори вважаються продовженими на той самий термін і на тих самих умовах, тому останнім було надано лист орендарю 30.01.2020р. про продовження строку дії договорів оренди. Проте, відповідач листом відмовив в продовженні дії договорів позивачу на 2 роки та 11 місяців та надав пропозицію про продовження договорів на 12 місяців. Таким чином, позивач для захисту свого права звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 13.02.2020 р. позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

На виконання ухвали суду від 13.02.2020 р. по справі № 902/112/20 від позивача 25.02.2020 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 28.02.2020 р. відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 26.03.2020 р.

13.03.2020р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив від 12.03.2020 за №10-5/842 на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач, посилаючись у позовній заяві на вказані положення закону, просить суд продовжити дію договорів оренди до 29.11.2022 включно, тобто на 2 роки 11 місяців, виходячи з того, що за додатковими угодами № 1 договори оренди вже було продовжено на вказаний строк, тобто до 29.12.2019, однак ці вимоги є необгрунтованими. Так, відповідно до п. 10.1 первісних договорів оренди, укладених між позивачем і відповідачем 29.01.2016, дані договори укладено строком на 1 рік, а не на 2 роки 11 місяців, як просить позивач у позовних вимогах.

Згідно з п. 2 додаткових угод № 1 від 18.01.2017 до договорів оренди, п. 10.1 договорів оренди доповнено другим реченням у такій редакції: «Дію договору оренди продовжено до 29 грудня 2019 року включно». Відповідач вважає, що таким чином, додатковими угодами від 18.01.2017 до договорів оренди не було внесено змін до пункту 10.1. договорів оренди від 29.01.2016, а лише продовжено їхню дію за домовленістю сторін до 29.12.2019. Істотну умову договорів оренди у вигляді строку дії договору 1 рік змінено за додатковими угодами не було. Зміст абзацу 2 п. 10.4.1 договорів оренди передбачає, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цих договорів або зміну їхніх умов протягом одного місяця після закінчення строку їхньої чинності, договори вважається продовженими на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цими договорами. Тобто «той самий строк» для продовження договорів оренди міститься у самому тілі договорів оренди від 29.01.2016, а не, як хибно припускає позивач, у додаткових угодах № 1 від 18.01.2017 до договорів оренди. Таким чином вважає, що доводи позивача викладені у позовній заяві, є необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню у зв' язку з відсутністю законних на те підстав.

25.03.2020р. на адресу суду позивачем надійшла відповідь на відзив на позовну заяву яка була долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 26.03.2020р. відкладено розгляд справи на 23.04.2020р.

В судове засіданні представники сторін не з`явились, проте, повідомлялись належним чином про день та час розгляду справи.

22.04.2020р. на адресу суду надійшло клопотання б/н від 22.04.2020р. від позивача в якому позовні вимоги підтримує повністю та просить суд розгляд справи здіснити без його участі.

13.04.2020р. на адресу суду надійшла заява відповідача від 08.04.2020р. №10-5/1094 про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує повністю відповідно до наданого відзиву.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

11.04.2019р Фондом державного майна України наказом №364 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України», утворено регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Вінниця, реорганізувавши шляхом злиття Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області

Відповідно до п. 2 даного наказу регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях є правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області.

Наказом Фонду державного майна України від 18.04.2019 року №389 затверджено Положення про Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях.

Пунктом 1. положення передбачено, що регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (далі - регіональне відділення) є територіальним органом Фонду державного майна України (далі - Фонд), що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областяхє правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області.

Частиною 3 статті 29 Господарського процесуального кодексу встановлено, що позови у спорах, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.

Між фізичною особою-підприємцем Романюк Майєю Дмитрівною та регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях укладені договори оренди державного майна, що перебуває на балансі Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова: від 29.01.2016 № 1648-НМ - частини нежитлового вбудованого приміщення (№19 за даними БТІ), площею 4 кв.м. у прим. № 2, на 1-му поверсі гуртожитку № 1 (літ.А), за адресою: м . Вінниця, вул. Блока, 32; від 29.01.2016 № 1649-НМ-частини нежитлового вбудованого приміщення (№111 за даними БТІ), площею 4 кв.м. на 1-му поверсі гуртожитку № 3 (літ.А), за адресою: м . Вінниця, вул. Блока, 30; від 29.01.2016 № 1650-НМ-частини нежитлового вбудованого приміщення (№Х за даними БТІ), площею 4 · кв.м. на 2-му поверсі гуртожитку № 4 (літ.А), за адресою: м . Вінниця, вул. Блока, 34; від 29.01.2016 № 1651-НМ - частини нежитлового вбудованого приміщення (№11 за даними БТІ), площею 4 кв.м. у приміщенні № 1 на 1-му поверсі гуртожитку № 5 (літ.А), за адресою: м . Вінниця, вул. Данила Галицького (колишня вул. 40-річчя Перемоги), 60; від 29.01.2016 № 1652-НМ частини нежитлового вбудованого приміщення (№ХІІІ за даними БТІ), площею 4 кв.м. на 1-му поверсі гуртожитку № 6 (літ.А), за адресою: м. Вінниця, вул. Данила Галицького (колишня вул. 40-річчя Перемоги), 58А .

Згідно п. 10.1. Договорів оренди встановлено строк їх дії з 29.01.2016 по 29.01.2017 включно.

Як слідує із актів приймання-передачі державного майна від 29.01.2016 балансоутримувачем передано, а Орендарем прийнято зазначене вище майно.

Згідно пункту 2 та 3 додаткових угод № 1 від 18.01.2017 до Договорів оренди, викладено наступного змісту: Пункт 10.1 договору доповнити другим реченням у такій редакції: Дію договору оренди продовжено до 29 грудня 2019 року включно та дана додаткова угода є невід`ємною частиною договру оренди.

В подальшому, заявами від 03.10.2019р. позивач звернулася до Відповідача про продовження строку дії Договорів оренди від 29.01.2016р. на 2 роки 364 дні. Дані заяви були отримані та зареєстровані відповідачем 03.10.2019р.

30.01.2020 р позивач звернувся з листом до Відповідача та надав додатки додаткові угоди про продовження строку дії договорів оренди на 2 роки 11 місяців - до 29 листопада 2022 року у додатках. Дані листи були прийняті відповідачем та зереєстровані 31.01.2020р.

У свою чергу, листом від 31.01.2020 № 18-4/367 Відповідач повідомив позивача про відмову від підписання додаткових угод до Договорів оренди у наданій Позивачем редакції про продовження строку дії на 2 роки 11 місяців, та надав додаткові угоди у власній редакції про продовження строку дії Договорів оренди лише на 12 місяців. Зі змісту листа слідує, що підставою відмови позивачу є лист від 14.01.2020р. №10-12/968/2-20 Міністерства охорони здоров`я, який надійшов на адресу відповідача 31.01.2020р. за вх. №11/437, встановлено строк продовження цих договорів на 12 місяців, з урахуванням ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Частиною 1 статті 777 Цивільного кодексу України визначено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Згідно ст. 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 ГК України орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Частина 2 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає, що у разі надходження до орендодавця заяви про оренду нерухомого майна, орендодавець за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду у п`ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном.

Абзацами 1,4 статті 9 Закону встановлено, що орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону №2269 визначено переважне право орендаря, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, за інших рівних умов на укладення договору оренди на новий термін крім випадків якщо орендоване майно необхідно для потреб його власника, у разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну дії договору.

Отже, наведеними нормами передбачено, що орендар, який належно виконує свої обов`язки за договором оренди, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення цього договору на новий строк за умови повідомлення орендодавця про своє бажання продовження у строк, визначений у договорі, або в розумний строк до закінчення строку договору оренди.

Як слідує із матеріалів справи строк дії договорів оренди закінчився 29.12.2019 та позивач продовжує користуватись орендованим майном, належним чином виконує та дотримується визначениих умов та вимог.

Судом встановлено, що додатковими угодами від 18.01.2017р. №1 доповнено Договори оренди та встановлено нові строки їх дії після закінчення строку, передбаченого у п.10.1 Договорів оренди, а саме 2 роки 11 місяців - з 30.01.2017 - 29.12.2019 включно.

Так, позивачем вчинено всіх дій, передбачених законодавством, щодо укладення додаткових договорів про продовження дії договору оренду від 29.01.2016 № 1648-НМ, від 29.01.2016 № 1649-НМ, від 29.01.2016 № 1650-НМ, від 29.01.2016 № 1651-НМ, від 29.01.2016 № 1652-НМ.

Відповідно до ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства, Європейський суд з прав людини зазначив, що законними очікуваннями є очікування на законних підставах продовження терміну дії договору оренди, і це очікування є складовою частиною права власності заявника, наданого йому за договором оренди в розумінні зазначеної статті. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в даному випадку правомірні очікування полягають у можливості користування майном у майбутньому у термін, передбачений договорами.

Таким чином, у позивача на підставі договорів оренди від 29.01.2016 № 1648-НМ, від 29.01.2016 № 1649-НМ, від 29.01.2016 № 1650-НМ, від 29.01.2016 № 1651-НМ, від 29.01.2016 № 1652-НМ виникло право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді, як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до п. 71 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (Заява № 29979/04) від 20 жовтня 2011 року, суд наголошує на тому, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Посилання відповідача на вказані обставини як на правомірну підставу відмови у продовженні дії договорів оренди, не приймаються судом до уваги в зв`язку з їх необґрунтованістю.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України".

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 50, 123, 129, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати продовженими на той самий термін і на тих самих умовах договори оренди нерухомого державного майна від 29.01.2016 № 1648-НМ, від 29.01.2016 № 1649-НМ, від 29.01.2016 № 1650-НМ, від 29.01.2016 № 1651-НМ, від 29.01.2016 № 1652-НМ, шляхом викладення другого речення пункту 10.1. договорів у редакції додаткової угоди, визначеної фізичною особою-підприємцем Романюк Майєю Дмитрівною, а саме: «Дію договору оренди продовжено до 29 листопада 2022 року включно».

3. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, Вінницька обл., 21018, ) на користь Фізичної особи - підприємця Романюк Майї Дмитрівни ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) відшкодування витрат зі сплати судового збору в розмірі 10510,00 грн.

4. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 27 квітня 2020 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу ( АДРЕСА_1 )

3 - відповідачу ( вул . Гоголя , 10 , м. Вінниця, Вінницька обл., 21018)