СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2020 р. Справа № 66/291-10

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Пронози А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Національного банку України (вх.№515 Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 20.01.2020 (ухвалу постановлено суддею Жигалкіним І.П. у приміщенні господарського суду Харківської області 20.01.2020 о 14:49 год.; ухвалу підписано 22.01.2020) у справі № 66/291-10

за позовом Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області, м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертранс", м. Харків,

третя особа - Публічне акціонерне товариство "Земельний банк", м. Харків,

про стягнення 33301600,00 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.01.2020 в задоволені заяви (вх. № 43 від 02.01.2020) Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа - відмовлено.

Суд першої інстанції відхилив доводи заявника стосовно визнання поважною такої причини пропуску стягувачем строку для пред`явлення до виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у справі №66/291-10, як неотримання Управлінням Національного банку України в Харківській області за адресою: 61057, м. Харків, пл. Театральна, 1, цього наказу від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; в ухвалі суд зазначив, що Національним банком України не було надано жодних доказів до суду, які б підтверджували втрату або невідправлення зазначеного наказу на адресу стягувача; доказів поважності причин пропуску строку, а саме доказів того, що пропуск стався внаслідок об`єктивних непереборних обставин, а не з власної недбалості стягувача, останнім не надано; Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області не проявив зацікавленості щодо вирішення судового спору та не вжив жодних заходів (повторне пред`явлення виконавчого документу, контроль, звернення в період виконання судового рішення до відповідного відділу виконавчої служби тощо), що підтверджується листом НБУ до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції 30.10.2018.

Позивач (стягувач) з ухвалою господарського суду Харківської області не погодився, у межах встановленого законом строку подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у справі №66/291-10 та видати дублікат наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у справі №66/291-10; стягнути з ТОВ "Інтертранс" на користь Національного банку України судовий збір.

Апелянт зазначає, що Управління Національного банку України в Харківській області не є юридичною особою та не могло бути стягувачем у виконавчому провадженні, однак потреби в заміні стягувача не було, тому що Національний банк України не може бути процесуальним правонаступником Управління, оскільки вже є стягувачем, про що зазначено в ухвалі господарського суду Харківської області від 04.12.2019 в даній справі; надсилаючи документи виконавчого провадження на адресу Управління, яка є відмінною від юридичної адреси (вул. Інститутська, 9, м.Київ), державний виконавець порушив вимоги закону щодо належного повідомлення стягувача про здійснення виконавчих дій; жодних доказів направлення копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та оригіналу наказу на адресу Управління органом ДВС не надано; надсилання документів виконавчого провадження за іншою адресою, ніж адреса стягувача, та відсутність ідентифікатора доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження позбавила стягувача можливості оскаржити в судовому порядку постанову про повернення виконавчого документа. Також заявник скарги стверджує, що суд першої інстанції, відмовляючи у видачі дубліката виконавчого документа, не звернув увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.05.2019 у справі №5023/1702/12, відповідно до якої ГПК України не надає права відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати наказу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 12.03.2020, встановлено строк до 05.03.2020 для подання відзивів на скаргу, заяв, клопотань тощо.

04.03.2020, тобто в межах установленого судом строку, ТОВ "Інтертранс" надало відзив на апеляційну скаргу (отриманий судом 06.03.2020), в якому стверджує, що доводи Національного банку України стосовно надсилання постанови про повернення виконавчого документа та наказу за неналежною адресою є помилковими, оскільки їх було надіслано саме за тією адресою, що зазначена у виконавчому документі, а саме, в наказі від 17.03.2011; відповіді Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо неможливості надати докази направлення та отримання стягувачем наказу від 17.03.2011 у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження не можуть вважатися належними доказами неотримання стягувачем наказу внаслідок його втрати або невідправлення; ТОВ "Інтертранс" також зазначає, що Національний банк України не проявив зацікавленості щодо вирішення судового спору, не вжив жодних заходів (повторне пред`явлення виконавчого документа, контроль, звернення в період виконання судового рішення до відповідного відділу виконавчої служби тощо) та не довів суду, що обставини, наведені ним як причина пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, виникли об`єктивно і незалежно від його волі. ТОВ "Інтертранс" просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

11.03.2020 у зв`язку з відпусткою судді Фоміної В.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

У судовому засіданні 12.03.2020, в якому були присутні представники обох сторін, судом було заслухано їх доводи та оголошено перерву до 09.04.2020. Суд запропонував учасникам справи надати копію позовної заяви в даній справі (у разі наявності), оскільки матеріали справи містять лише копії судових актів за 2010 2012 роки (у зв`язку зі знищенням справи у 2017 році, про що зазначено в довідці господарського суду (т.1, а.с.1).

20.03.2020 апелянт електронною поштою з електронним цифровим підписом надіслав клопотання (вх.№2826) про долучення до матеріалів справи доказів, а саме копії заяви від 08.07.2011 про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення від 02.12.2010 в даній справі, підписаної начальником Управління Національного банку України в Харківській області Качуком В.В. У клопотанні заявник зазначає, що копії матеріали даної справи №66/291-10 у стягувача відсутні, тому надати суду копію позовної заяви немає можливості. 30.03.2020 це ж клопотання надійшло до суду в паперовому вигляді.

Національний банк України звернувся з клопотанням про проведення судового засідання 09.04.2020 в режимі відеоконференції, в задоволенні якого ухвалою суду від 30.03.2020 було відмовлено у зв`язку з відсутністю технічної можливості для проведення відеоконференції.

31.03.2020 Національний банк України електронною поштою з електронним цифровим підписом надіслав заяву (вх.№3104), в якій просить розглянути апеляційну скаргу без участі представника Національного банку, а також зазначає, що підтримує скаргу в повному обсязі та просить її задовольнити. 06.04.2020 ця ж заява надійшла до суду в паперовому вигляді.

01.04.2020 ТОВ "Інтертранс" надало клопотання (вх.№3139) про долучення письмових доказів, а саме копії позовної заяви від 14.09.2010 в даній справі та поштового конверту, в якому вказана копія надійшла на адресу ТОВ "Інтертранс" від Управління Національного банку України в Харківській області.

У вказаному клопотанні заявник просить розглянути справу №66/291-10 за відсутності представника ТОВ "Інтертранс".

В судове засідання 09.04.2020 представники сторін не з`явилися. Третя особа - Публічне акціонерне товариство "Земельний банк" повідомлена належним чином про апеляційний розгляд даної справи, відзиву на апеляційну скаргу не надала, не направила в судові засідання свого представника та не повідомила суд про причини їх неявки.

В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи, а також у судовому засіданні 12.03.2020 заслухано усні пояснення та доводи представників обох сторін - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

За таких обставин, враховуючи, що обома сторонами заявлено клопотання про розгляд справи без участі їх представників, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2010 в даній справі задоволено позовні вимоги Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області у повному обсязі, а саме, з метою задоволення вимог Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області за Кредитним договором № 5 від 18.06.2008 у розмірі 50000000,00 грн. за основним боргом, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 8973287,65 грн., було звернено стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 5/6 від 06.07.2009, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 2423, а саме: нежитлові будівлі літ. "А-2" площею 283,7 кв.м., літ. "Б-1" площею 347,3 кв.м., літ. "Г-1" площею 199,5 кв.м., літ. "Д-2" площею 1229,2 кв.м., літ. "Е-3" площею 797,3 кв.м., літ. "Е-1" площею 26,3 кв.м., літ. "Ж-1" площею 620,7 кв.м., літ. "З-1" площею 912,4 кв.м., літ. "И-2" площею 320,1 кв.м., літ. "Й-1" площею 43,8 кв.м., літ. "К-1" площею 329,2 кв.м., літ. "Л-1" площею 80,8 кв.м., літ. "М-2" площею 149,1 кв.м., літ. "Н-3" площею 385,2 кв.м., літ. "О-2" площею 1553,9 кв.м., літ. "П-1" площею 672,5 кв.м., літ. "Р-1" площею 1038,5 кв.м., літ. "Т-1" площею 146,7 кв.м., літ. "У-1" площею 12,6 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Кашуби, буд. 10, загальною площею 9148,8 кв.м., що оцінений (на дату укладення договору іпотеки) в розмірі 33301600,00 грн. (тридцять три мільйони триста одна тисяча шістсот гривень 00 копійок), шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Крім того, на відповідача покладені судові витрати.

17.12.2010 на виконання вищевказаного рішення господарського суду були видані відповідні накази на звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1, а.с.19), на стягнення з відповідача державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (т.1, а.с.17, 18).

У наказі на звернення стягнення на предмет іпотеки вказано, що стягувачем є Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (61057, м.Харків, пл.Театральна, 1, ).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.03.2011 у справі №66/291-10 було виправлено помилки, допущені в наказі господарського суду Харківської області від 17.12.2010 у справі № 66/291-10; ухвалено видати наказ, з урахуванням вимог ст.19 Закону України "Про виконавче провадження" та п.п. 3.5.9 п.3.5 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

17.03.2011 на виконання вищевказаної ухвали та рішення господарського суду Харківської області було видано відповідний наказ, в якому зазначено, що він є дійним до виконання до 18.12.2013 (т.1, а.с.23). Згідно з даним наказом, стягувачем є Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (61057, м.Харків, пл.Театральна, 1, ).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2011 у справі №66/291-10 було виправлено помилку, допущену у визначенні строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Ухвалено вважати наказ господарського суду Харківської області від 17.03.2011 в даній справі дійсним для пред`явлення до виконання у кредитні установи (державному виконавцю) до 18.12.2011.

Відповідно до матеріалів справи, за наказом господарського суду Харківської області від 17.03.2011 в даній справі № 66/291-10 було відкрито виконавче провадження №27795572. В ході його здійснення стягувач - Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області у серпні 2012 року звернувся до господарського суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою господарського суду від 10.10.2012 вказану скаргу задоволено частково, зобов`язано Державну виконавчу службу України призначити проведення повторної оцінки майна, що є предметом іпотеки за договором іпотеки №5/6 від 06.07.2009.

Всі вищезазначені процесуальні документи суду за 2010 2012 роки наявні в матеріалах даної справи №66/291-10 в копіях, оскільки у 2017 році справу було знищено - що підтверджується довідкою господарського суду (т.1, а.с.1).

Відповідно, документів, що подавалися сторонами до суду першої інстанції у вказаний період (позовної заяви, заяв стягувача, які стосуються виконання рішення тощо) матеріали справи на теперішній час не містять.

Як вбачається з відповідей Департамента ДВС на запити Національного банку України, з якими банк звертався у 2018 та у 2019 роках (т.1, а.с.151, 154), за наказом господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у даній справі № 66/291-10 здійснювалося виконавче провадження №27795572, однак 17.09.2015 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.8 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", чинного на вказану дату (у зв`язку з недостатністю коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно), копію постанови та оригінал наказу від 17.03.2011 направлено на адресу стягувача: Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (м.Харків, пл.Театральна, 1).

Станом на 09.09.2019 (дату останньої відповіді Департамента ДВС) виконавче провадження №27795572 знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання.

25.11.2019 Національний банк України подав до господарського суду заяву (т.1, а.с.48), в якій просив змінити стягувача із Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (місцезнаходження: м.Харків, пл.Театральна, 1) на Національний банк України (м.Київ, вул. Інститутська, буд.9) у наказі господарського суду від 17.03.2011 в даній справі.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2019 у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

02.01.2020, тобто через 8 років після спливу строку пред`явлення до виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у справі №66/291-10 (як було зазначено вище, вказаний строк закінчився 18.12.2011) до господарського суду надійшла заява Національного банку України (вх. № 43, т.1, а.с.135) у якій заявник просив поновити строк для пред`явлення до виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у справі №66/291-10 та видати дублікат зазначеного наказу.

Оскаржуваною ухвалою господарського суду від 20.01.2020 в задоволенні вказаної заяви було відмовлено з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду, визначених ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

Частиною першою статті 118 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Статтею 329 ГПК України визначено, що у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

Питання щодо поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання (у розумінні частини першої статті 329 ГПК України), тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від стягувача підстав унеможливили або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення наказу до виконання, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; при цьому визначальним при оцінці поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання є встановлення моменту, з якого стягувач мав реальну можливість пред`явити відповідний наказ до виконання.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 917/1431/14, від 11.12.2019 у справі № 904/10099/13 тощо.

В апеляційній скарзі, як і в поданій до господарського суду заяві від 02.01.2020, Національний банк України наполягає на тому, що поважною причиною пропуску строку пред`явлення наказу до виконання є ненадіслання документів виконавчого провадження саме на адресу Національного банку України як юридичної особи (вул. Інститутська, 9, м.Київ), тоді як Управління Національного банку України в Харківській області (м.Харків, пл.Театральна, 1), на адресу якого надсилалися такі документи, не може бути стягувачем у виконавчому провадженні, оскільки не є юридичною особою, а фактично було відокремленим структурним підрозділом Національного банку та здійснювало функції представництва юридичної особи в судовому процесі.

Стосовно вказаних аргументів колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, стягувач - Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області - своєчасно скористався своїм правом на пред`явлення наказу до виконання, таке виконання здійснювалося органом ДВС, який направляв стягувачеві копії документів виконавчого провадження.

Порядок виконання дій державним виконавцем передбачено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 Ne 512/5. Відповідно до п.3.20 вказаної Інструкції (в редакції станом на вересень 2015 року, коли державним виконавцем було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу), копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження, у тому числі шляхом факсимільного зв`язку або електронною поштою.

Із наявних у справі копій процесуальних документів суду першої інстанції (ухвал, рішення від 02.12.2010 та наказів суду) вбачається, що позивачем (стягувачем) у даній справі зазначено Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області.

Вказане додатково підтверджується доказами, наданими обома сторонами до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до наданої ТОВ "Інтертранс" копії позовної заяви, за якою було порушено провадження в даній справі (т.2, а.с.113), позивачем є Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (м.Харків, пл.Театральна, 1). Підписано позовну заяву начальником Управління Качуком В.В. Адресу Національного банку України (вул. Інститутська, 9, м.Київ) у позовній заяві не зазначено.

Як вбачається з наданої апелянтом копії заяви від 08.07.2011 про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення від 02.12.2010 в даній справі, підписаної начальником Управління Національного банку України в Харківській області Качуком В.В. (т.2, а.с.67), наказ господарського суду від 17.03.2011 було направлено на адресу Управління та надіслано останнім до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України для відкриття виконавчого провадження.

В подальшому, а саме, у 2012 році, скаргу на бездіяльність державного виконавця було також подано Національним банком України в особі Управління Національного банку України в Харківській області.

Отже, на час розгляду даної справи по суті судом першої інстанції та здійснення виконання судового рішення документи від імені Національного банку України направлялися до суду та до органів ДВС виключно Управлінням Національного банку України в Харківській області, що знаходилося за адресою: м.Харків, пл.Театральна,1. Відповідно, судом та Державною виконавчою службою документи направлялися стягувачу саме за цією адресою.

В апеляційній скарзі Національний банк України стверджує, що державний виконавець мав самостійно з`ясувати місцезнаходження юридичної особи, звернутися до суду за відповідним роз`ясненням тощо.

Однак відповідного обов`язку державного виконавця не вбачається ні з п.4 ч.2 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців", ні зі ст.6 та ч.2 ст.34 Закону України "Про виконавче провадження" (чинного на час здійснення виконавчих дій), ні з будь-яких інших нормативних актів, на які посилається апелянт.

Заявником апеляційної скарги не мотивовано підстав для звернення державного виконавця за таким роз`ясненням або ж для самостійного пошуку за наявності адреси, зазначеної самим стягувачем, а також судом у відповідних виконавчих документах.

Натомість, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі правомірно послався на п.3.20 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5 (в редакції станом на вересень 2015 року, коли державним виконавцем було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу), відповідно до якого копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано доказів, з яких би вбачалося, що стягувач просив направляти йому кореспонденцію за будь-якою іншою адресою окрім харківської адреси, зазначеної у виконавчому документі, зокрема - за адресою Національного банку України (вул. Інститутська, 9, м.Київ).

Тобто, надіслання документів виконавчого провадження на адресу, зазначену у виконавчому документі (м.Харків, пл.Театральна, 1), відповідає вимогам вищевказаної Інструкції, тому твердження апелянта про порушення державним виконавцем вимог закону щодо належного повідомлення стягувача про здійснення виконавчих дій колегія суддів вважає необґрунтованими.

Апелянт посилається також на недоведеність факту надіслання копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та оригіналу наказу на адресу Управління.

Проте, як вбачається з наданої апелянтом копії заяви від 08.07.2011 про відкриття виконавчого провадження (т.2, а.с.67), у 2011 році документи виконавчого провадження надсилалися на адресу Управління Національного банку України в Харківській області.

Як вбачається з відповіді Департамента ДВС від 13.11.2018 на запит Національного банку України, (т.1, а.с.151) копію постанови від 17.09.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу та оригінал наказу від 17.03.2011 направлено на адресу стягувача: Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (м.Харків, пл.Театральна, 1).

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не наведено посилання на жодні обставини, що могли б свідчити про сумніви у належності, допустимості та достовірності вищевказаної відповіді Департамента ДВС як доказу в даній справі у розумінні ст. 76 78 ГПК України.

Сам факт знищення виконавчого провадження №27795572 у зв`язку з закінченням строку зберігання (на що посилається апелянт), на думку колегії суддів, не є обставиною, яка свідчить про поважність причин пропуску заявником строку для пред`явлення до виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 у справі №66/291-10, оскільки переконливих аргументів на підтвердження неможливості для стягувача в даній справі ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження до їх знищення, у тому числі, за допомогою Автоматизованої системи виконавчого провадження, заявником не надано.

Апелянт стверджує, що Національний банк України не мав доступу до вказаної автоматизованої системи, оскільки документи виконавчого провадження, на яких міститься відповідний ідентифікатор, надсилалися за іншою адресою, ніж адреса стягувача.

Проте, як було встановлено вище, вказане твердження не відповідає матеріалам справи, якими підтверджується надіслання відповідних документів на адресу, зазначену самим позивачем (стягувачем): м.Харків, пл.Театральна, 1.

Щодо посилань апелянта на ту обставину, що Управління Національного банку України в Харківській області, яке не є юридичною особою, а є відокремленим структурним підрозділом, не могло бути стягувачем у даній справі - колегія суддів зазначає, що, відповідно до матеріалів справи, тексту апеляційної скарги та наданих самим апелянтом доказів, Управління в жодному документі в даній справі і не зазначалося як самостійний позивач (стягувач).

Натомість відповідною стороною у справі є Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області, яке мало право представляти Національний банк України в суді згідно з п.3.11 Положення про філії (територіальні управління), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01.02.2010 №36 про що зазначає сам апелянт у скарзі.

Отже, посилання апелянта на те, що Національному банку України як юридичній особі не було відомо про хід виконання судового рішення у справі, в якій інтереси банку представляв його структурний підрозділ (Управління у Харківській області) відповідно до наданих останньому повноважень колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки заявником не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність у даного структурного підрозділу обов`язку щодо повідомлення Національного банку України про хід розгляду судових справ, у яких цей підрозділ здійснює представництво інтересів банку, а також про невиконання керівництвом підрозділу покладеного на нього обов`язку (матеріалів відповідного службового розслідування тощо).

Окрім того, на думку колегії суддів, навіть у разі якщо Національному банку України дійсно до 2018 року (тобто до надіслання запиту до відділу виконавчої служби щодо виконавчого провадження №27795572 та отримання відповіді на вказаний запит) не було відомо про стан виконання рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2010 в даній справі, прийнятого на його користь - то відповідне може свідчити не про наявність непереборних обставин для ознайомлення апелянта з перебігом та результатом здійснення відповідного виконавчого провадження, а виключно про недоліки в організації роботи самого заявника щодо взаємодії із власними структурними підрозділами, зокрема, з Управлінням Національного банку України в Харківській області.

У заяві про поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання наказу господарського суду Національний банк посилався на постанову Правління НБУ від 28.10.2015 № 748 "Про централізацію функцій та виключення зі структури Національного банку Управління Національного банку України в Харківській області".

Стосовно вказаних аргументів, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд надав їм належну оцінку, зазначивши в оскаржуваній ухвалі про наявність у Національного банку України можливості дізнатися про стан виконавчого провадження до винесення вищевказаної постанови Правління НБУ.

В ході апеляційного провадження заявником скарги вказаного висновку суду першої інстанції не спростовано, так само як і викладених в оскаржуваній ухвалі доводів, що грунтуються на правовій позиції Європейського суду з прав людини, зокрема, про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Колегія суддів додатково зазначає, що після прийняття вищевказаної постанови Правління НБУ від 28.10.2015 № 748 Національний банк України як позивач (стягувач) у даній справі не був позбавлений можливості звернутися до державного виконавця з проханням надсилати документи виконавчого провадження на адресу банку у м.Києві, однак доказів вчинення відповідних дій апелянтом не надано.

Таким чином, як було встановлено місцевим господарським судом та підтверджено в ході апеляційного провадження апелянтом не надано доказів вжиття ним відповідних заходів у розумні інтервали часу та не доведено наявності будь-яких об`єктивних, незалежних від його волі обставин, що унеможливлювали б вжиття таких заходів.

Будь-яких інших підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання наказу господарського суду Харківської області від 17.03.2011 в даній справі Національним банком України не наведено ні в заяві про поновлення вказаного строку, ні в апеляційній скарзі.

Окрім того, як було встановлено вище, наказ, про поновлення строку пред`явлення до виконання якого просить Національний банк України, був своєчасно (у липні 2011 року) пред`явлений до виконання, таке виконання здійснювалося органом ДВС, однак 17.09.2015 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.8 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", чинного на вказану дату (у зв`язку з недостатністю коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно).

Доказів вжиття Національним банком України заходів щодо повторного пред`явлення наказу до виконання після його повернення стягувачу, не надано банком суду першої та апеляційної інстанції, так само як і не надано переконливого обґрунтування щодо причин тривалого невжиття таких заходів.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Національним банком України не доведено наявності поважних причин для поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання наказу господарського суду в даній справі, та вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у поновленні вказаного строку.

Відповідно до розділу XI Перехідні положення ГПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (пп. 19.4).

Отже, оскільки строк для пред`явлення виконавчого документа судом правомірно не поновлений, то фактичні та правові для підстави для задоволення заяви про видачу дублікату виконавчого документу також відсутні про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваній ухвалі місцевого господарського суду.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не звернув увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.05.2019 у справі №5023/1702/12, відповідно до якої ГПК України не надає права відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати наказу.

Як вбачається зі змісту вищевказаної постанови Верховного Суду, вона стосується порядку видачі дубліката наказу. Тобто відповідну правову позицію суду касаційної інстанції могло бути застосовано місцевим господарським судом виключно в тому разі, якби ним було поновлено пропущений заявником строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і вирішувалося питання про видачу дубліката наказу.

Однак, як було встановлено вище, згідно з приписами пп. 19.4 розділу XI Перехідні положення ГПК України дублікат наказу видається в тому випадку, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання тоді як у даній справі відповідний строк було пропущено і правомірно не поновлено судом.

Відповідно, у видачі дублікату наказу було відмовлено не з мотивів необґрунтованості заяви про його видачу, а саме з підстав пропуску заявником встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Отже, посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.05.2019 у справі №5023/1702/12, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки вона не стосується спірних правовідносин сторін в даній справі №66/291-10.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

За результатами апеляційного перегляду ухвали місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 20.01.2020 у справі №66/291-10 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.04.2020

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов