ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020м. ДніпроСправа № 904/5254/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бондарєв Е.М. за участю секретаря судового засідання Найдьонова Є.О.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, площа Героїв Майдану буд. 1 кімната 524)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49602, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 108)

про стягнення 183 160,00 грн. збитків за пошкодження вагону № 54753991

Представники:

Від позивача: Пилипчук С.В., довіреність, представник

Від відповідача: Серегина С.В., довіреність, адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом №18857 від 04.11.2019 про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 183 160,00 грн. збитків за пошкодження вагону №54753991.

Також позивач просить суд покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме витрати по сплату судового збору у сумі 2 747,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 18 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору ПР/М-15103/НЮ від 09.11.2015 про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування. У березні 2019 року АТ "Українська залізниця" здійснювало перевезення вантажних вагонів власності (оренди) позивача. Прямуючи до пункту призначення, у період знаходження вагонів на відповідальності відповідача, вагон №54753991 був пошкоджений та відчеплений із зазначенням причини відчеплення відсутні два торцеві упори, про що були складені повідомлення форми ВУ-36М та повідомлення про ремонт форми ВУ-23М. У відповідності до повідомлень вагони були прийняті структурним підрозділом експлуатаційного вагонного депо регіональної філії АТ "Укрзалізниця" для проведення ремонту та технічного огляду, після виконання поточного ремонту вагонів було складено Акт встановлення та Акт виконаних робіт.

На підставі Акту виконаних робіт ТОВ "Металургтранс" прийняло відремонтований вагон та оплатило поточний ремонт, загальна вартість якого складає 183 160,00 грн. Роботи з ремонту вагонів на замовлення позивача проводились ТОВ "Ремвагонторг" згідно умов договору про надання послуг № 49у від 27.06.2019.

Таким чином, позивач стверджує, що за весь час, коли вагони позивача знаходились на шляху прямування залізничними коліями загального користування та перебували у володінні відповідача, внаслідок незабезпечення відповідачем схоронності (збереження) майна (вагонів) при перевезенні залізничним транспортом, позивачу було завдано збитків на загальну суму 183 160,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №904/5254/19, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.12.2019 о 10:15 год.

Відповідачем до суду 12.12.2019 подано відзив на позовну заяву яким просить суд поновити строк для подання відзиву та прийняти відзив на позовну заяву, відмовити у задоволені позову та зазначає, що виходячи з положення статті 130 Статуту залізниць України у позивача взагалі відсутні права пред`являти позовні вимоги за пошкодження вантажу. Відповідно до залізничної накладної, доданої до позовної заяви позивачем: вантажовідправником є ТОВ "Металургтранс", вантажоодержувачем є ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг". Відтак, ТОВ "Металургтранс" згідно накладної не є вантажоодержувачем, а являється орендарем порожніх вагонів, а відтак, не має права від свого імені заявляти позов до залізниці з приводу пошкодження вантажу - порожніх приватних вагонів. Таким чином, відповідач стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що засвідчують передачу вантажоодержувачем, зазначеним у накладній ТОВ "Металургтранс" права на пред`явлення позову. Отже, у позивача взагалі відсутні права пред`являти позовні вимоги за пошкодження вантажу, відносно накладної, за якою ТОВ "Металургтранс" не є вантажоодержувачем. Щодо права звернення до залізниці з претензією або і з позовом, з підстав, що випливають із Статуту залізниць України або договору перевезення вантажу, то пункт 130 Статуту залізниць України таке право надає сторонам у договорі перевезення - вантажовідправнику або вантажоодержувачу у відповідних випадках, передбачених Статутом. Власник вантажу (якщо він не є відправником або одержувачем вантажу) не має права від свого імені заявляти позов до залізниці з приводу втрати, нестачі, порчі або псування вантажу під час перевезення. Таким чином, діюче роз`яснення Вищого господарського суду надає право власнику порожнього вагону заявляти позов з приводу втрати, нестачі, порчі або псування вантажу під час перевезення лише у випадку, коли він є отримувачем вантажу (вантажовідправником при наявності переуступного напису на накладній), тобто є стороною по договору перевезення. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського суду України від 03.06.2010 по справі №17/106-09. Враховуючи вищевикладене, на думку відповідача у позивача взагалі відсутнє право на звернення до суду з даними позовними вимогами.

Також відповідач зазначає, що не має підстав стверджувати, що правова позиції викладена у постановах Вищого господарського суду України в ході розгляду справ №904/4195/16 та №904/3013/16, є аналогічна правовій позиції викладеній у даній справі №904/5254/19, так як вона суперечить вимогам чинних нормативно-правових документів Залізниці та містить посилання на Правила реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів, які на час розгляду справи № 904/5254/19 втратили чинність, а вони (Правила) між тим мають істотне значення у вирішенні даної справи.

Щодо застосування позивачем ст. 1166 Цивільного кодексу України відповідач вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами всіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків з відповідача.

Крім того, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 18 000,00 грн. посилаючись на те, що підготовка справи №904/5254/19 не вимагала надмірного обсягу юридичної і технічної роботи та недоведеністю затрат того часу, який вказав позивач у Акті №1 від 24.10.2019, затрати часу загальною тривалістю 15 годин є необґрунтованими та свідомо завищеними, а сума у розмірі 18 000,00 гри., заявлена позивачем у якості гонорару адвоката є спробою покласти на відповідача цілком неспівмірні з ціною позову витрати.

У судовому засіданні 12.12.2019 оголошувалась перерва до 16.01.2020 о 12:00 год.

Позивачем 11.01.2020 до суду подана відповідь на відзив якою просить суд перевірити вчасність подання відзиву на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги. Позивач зазначає, що згідно з п.2 ст. 126 Статут за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди. Порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", і якими залізниця не має права розпоряджатись на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній, а одержувач має відносно залізниці права та обов`язки, передбачені Статутом залізниць України, зокрема, право у разі пошкодження або розукомплектування, або втрати частини вагонів із групи - витребувати у залізниці складання комерційного та інших актів та заявити вимоги про відшкодування збитків у встановлених Статутом залізниць розмірах.

Позивач стверджує про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості належного позивачу майна (вагонів), завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому відповідачем, в свою чергу, не доведено суду належними та допустимими доказами, що пошкодження вагонів під час їх перевезення залізницею сталось не з вини відповідача. З огляду на те, що відповідач прийняв вагон до перевезення, він, як виконавець послуг у сфері залізничних перевезень ("Перевізник" в розумінні законодавства, що регулює цей вид перевезень), мав вжити всіх належних заходів щодо їхнього збереження, а також зберігання всіх комплектуючих, іншого обладнання. Прийнявши вагони до перевезення - відповідач має нести відповідальність за його збереження перед власником/володільцем/користувачем в протилежному випадку права власника/володільця/користувача будуть порушені.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач посилається на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17 та від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, згідно з якою від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Кількість витраченого адвокатом часу та вид процесуальної дії зазначені у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і/або які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а також актах приймання-передачі наданих послуг.

За згодою представників сторін, внаслідок складності цього спору та у зв`язку з необхідністю визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, суд 16.01.2020 вирішив справу №904/5254/19 розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи та призначив підготовче засідання на 04 лютого 2020 року о 10:30 год.

До суду 28.01.2020 позивачем подана заява про долучення до матеріалів справи завірену належним чином копію листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремвагонторг" №23/1 від 17.01.2020 про деталізацію та калькуляцію виконаного ремонту вагону №54753991. Також позивач зазначив, що у нього є обов`язок утримувати орендовані вагони в належному стані, а за необхідності організовувати їх ремонт, а в разі понесення збитків - право на їх відшкодування в порядку, передбаченому чинним законодавством України. У зв`язку із пошкодженням орендованого позивачем вагону № 54753991, позивач фактично поніс збитки на ремонт вказаного вагону у розмірі 183 160,00 грн., що підтверджується Актом наданих послуг №02 від 20.09.2019, Листом №23/1 від 17.01.2020 відображена деталізація та калькуляція виконаного ремонту вказаного вагону, рахунком на оплату вартості ремонту, платіжними дорученнями про сплату вартості ремонту вагону та листом про зміну призначення платежу. Позивач стверджує, що пошкодження вагону відбулося під час фактичного володіння вагоном відповідачем, що підтверджується накладною, договором №ПР/М-15103/НЮі від 09.11.2015 про надання власнику, орендарю або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування, а також Актом загальної форми ГУ-23 від 20.03.2019, а отже, саме відповідач повинен нести відповідальність за несхоронність цілісності, комплектації вказаного вагону.

У підготовчому засіданні 04.02.2020 оголошувалась перерва до 18.02.2020 о 12:30 год.

У підготовчому засіданні 18.02.2020 сторони дійшли до згоди розпочати розгляд справи №904/5254/19 по суті у відповідності до вимог ст. 183 Господарського процесуального кодексу України. У судовому засіданні 18.02.2020 оголошувалась перерва до 17.03.2020 о 12:30 год.

В порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.03.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (далі - позивач) здійснює діяльність у сфері транспортного обслуговування, зокрема, з організації перевезень залізничним транспортом, для чого використовує залізничний вагон (тип вагону платформа) № 54753991 на підставі договору оренди вагонів №142П/ЦВСВ(ВЕ-06.161)ю від 24.03.2006, з урахуванням додаткових угод, укладеного з ДП "Стрийський вагоноремонтний завод".

Для забезпечення організації курсування власних та орендованих вантажних вагонів на коліях загального користування та надання послуг, пов`язаних із цими перевезеннями, між позивачем та Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - відповідач) укладено договір про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування № ПР/М-15103/НЮі від 09.11.2015.

У березні 2019 року відповідач здійснював перевезення вказаного орендованого позивачем вантажного залізничного вагону (тип вагону платформа) №54753991, що підтверджується договорами перевезення у вигляді залізничної накладної №42354316, відповідно до якої вказаний вантажний вагон прямував порожніми під завантаження до пункту призначення.

Відповідно до залізничної накладної №42354316 та інформаційної довідки даних ГІВЦ АТ "Укрзалізниця", вагон №54753991 відправився 08.03.2019 зі станції відправлення Миколаїв-Вантажний у порожньому стані та направився до пункту навантаження до станції призначення Кривий Ріг-Головний, але, прибувши 20.03.2019 до станції призначення Кривий Ріг-Головний, при огляді вагону було встановлено, що на вагоні відсутні два торцеві упори, внаслідок чого було складено Акт загальної форми ГУ-23 від 20.03.2019.

Згідно з повідомленням форми ВУ-23М №9613 від 16.07.2019 та ВУ-36М №6682 від 26.07.2019, вагони були прийняті структурним підрозділом експлуатаційного вагонного депо Придніпровської регіональної філії АТ "Укрзалізниця" для проведення ремонту та технічного огляду.

Роботи з ремонту вагону на замовлення позивача проводились Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремвагонторг" на виконання умов укладеного між ними договору про надання послуг № 49у від 27.06.2019, що підтверджується Актом наданих послуг № 02 від 20.09.2019 Актом приймання-передачі виконаних робіт з ремонту вагону №54753991. Вартість ремонту вказаного вагону згідно з Актом виконаних робіт № 02 від 20.09.2019 р. та рахунку на оплату №42 від 20.09.2019 на склала 152 633,34 грн. - без ПДВ, 183 160,00 грн. - з ПДВ.

Згідно з платіжним дорученням №10458 від 24.09.2019 на суму 610 000,00 грн., платіжним дорученням №10481 від 26.09.2019 на суму 730 000,00 грн. та листом №16754 від 26.09.2019 про зміну призначення платежу, платіжним дорученням № 10685 від 07.11.2019 позивачем сплачено ТОВ "Ремвагонторг" вартість ремонту вказаного вагону у розмірі 152 633,34 грн. - без ПДВ (183 160,00 грн. - з ПДВ).

Невиконання відповідачем зобов`язань в частині оплати збитків стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача вказаної суми за пошкоджений вагон в примусовому порядку.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору перевезення вантажу залізничним транспортом; факт надання послуг; наявність перевізних документів - залізничних накладних; наявність порушення зобов`язань залізницею; встановлення факту понесення позивачем збитків, заподіяних відповідачем, протиправність дій відповідача, розмір збитків та причинний зв`язок між протиправними діями (бездіяльністю) відповідача і заподіяною шкодою; правомірність заявлених до стягнення збитків.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

П. 2 Статуту залізниць передбачено, що цей Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

У п. 6 Статуту залізниць визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до пунктів 20, 21 Правил користування вагонами і контейнерами пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин унаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також унесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці.

За змістом п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами сума збитків за пошкодження вагона складається з: витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 р. № 551, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.1999 р. за № 828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування; вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та ( або ) пошкоджених частин; витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків; плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.

Згідно з п. 6.4 Правил № 856 порожні власні вагони перевозяться за перевізними документами, в яких у графі 20 "Найменування вантажу" вказується "Власний вагон (найменування власника) направляється до пункту навантаження (у ремонт тощо)".

Таким чином, порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", і ними залізниця не має права розпоряджатися на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілісності та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній.

Ст. 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки, суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Відповідно до п. 113 Статуту залізниць за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження ) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Отже, чинне законодавство у позадоговірних (деліктних) правовідносинах встановлює презумпцію вини залізниці у разі пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо залізницею не буде доведено інше.

Разом з тим системний аналіз наведених норм цивільного законодавства свідчить, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою кредитора, вина заподіювача.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Ураховуючи положення ст. 74 Господарського процесуального кодексу України саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Згідно з підпунктом "в" п. 114 Статуту залізниць залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Відповідно до абзаців 1, 2 п. 126 Статуту залізниць у разі самовільного використання залізницею вагонів (контейнерів), що належать підприємствам або орендовані ними, залізниця сплачує їм плату за користування, встановлену статтею 119 цього Статуту. За пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

У абзаці 2 п. 126 Статуту залізниць йдеться про встановлену законодавством відповідальність залізниці за незбереження приватних вагонів (майна іншої особи) під час їх використання (перевезення), відтак статус такого майна (вантаж чи порожні вагони) не мають істотного значення для встановлення складу цивільного правопорушення.

У зв`язку з цим суд відхиляє аргументи відповідача про відсутність у позивача підстав для пред`явлення позову з приводу пошкодження вантажу з тих причин, що Товариство не є стороною (вантажовідправником чи вантажоодержувачем) за договором перевезення вантажу (згідно із залізничною накладною), оскільки відповідач помилково ототожнює спірні правовідносини відшкодування позадоговірної шкоди (ст.ст. 1166, 1192 Цивільного кодексу України ), які виникли між сторонами, з правовідносинами відшкодування збитків, завданих невиконанням договірного зобов`язання, які є предметом окремого правового регулювання (ст. ст. 22, 623 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 129 Статуту залізниць обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а)невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Отже, за змістом п. 129 Статуту залізниць комерційний акт складається для засвідчення обставин пошкодження саме вантажу, розміщеного всередині вагону, натомість факт пошкодження рухомого складу (вагонів, контейнерів тощо) фіксується шляхом оформлення працівниками залізниці акта про пошкодження вагона (контейнера) форми ВУ-25М, а складання зазначених актів (форми ВУ-25М) підтверджується матеріалами справи.

Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 р. у справі № 910/5827/19.

Відповідно до підпункту "е" п. 111 Статуту залізниць залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли втрата, псування або пошкодження вантажу відбулися внаслідок: 1) таких недоліків тари, упаковки, які неможливо було виявити під час приймання вантажу до перевезення; 2) завантаження вантажу відправником у непідготовлений, неочищений або несправний вагон (контейнер), який перед тим був вивантажений цим же відправником (здвоєна операція); 3) здачі вантажу до перевезення без зазначення в накладній особливих його властивостей, що потребують особливих умов або запобіжних засобів для забезпечення його збереження під час перевезення; 4) стихійного лиха та інших обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало.

Визначений цим пунктом перелік підстав звільнення залізниці від відповідальності є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Як наслідок, у всіх інших випадках презюмується вина залізниці у завданні збитків.

У свою чергу вичерпний перелік форс-мажорних обставин міститься у ч. 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" і до цього переліку не включено такі кримінальні правопорушення (злочини) як крадіжка майна.

Крім того, у разі встановлення винних осіб у пошкодженні спірних вагонів у порядку кримінального судочинства та набрання вироком законної сили, перевізник як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування на підставі ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, залізнична накладна №42354316 оформлена відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Статуту залізниць України, Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 №644 (редакції наказу Міністерства інфраструктури України 08.06.2011 № 138), Правил користування вагонами і контейнерами (ст.ст. 119-126 Статуту залізниць України), затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644. Також, вказана залізнична накладна підтверджує, що вагон № 54753991 був переданий відповідачу під відповідальність для здійснення перевезень залізничними коліями, внаслідок чого відповідач отримав можливість їх фізично утримувати.

З аналізу законодавства у сфері залізничних перевезень вбачається, та підтверджується залізничною накладною № 42354316, а також іншими матеріалами справи, здійснення залізничних перевезень на підставі залізничних накладних проходить такі основні етапи. 1. Позивач, як експедитор здійснює транспортно-експедиторське обслуговування своїх замовників, в рамках якого експедитор надає замовникам за плату транспортно-експедиторські послуги з організації перевезення вантажів замовника в залізничному рухомому складі. 2. Згідно з умовами договорів про надання транспортно-експедиторських послуг замовники надають заявки щодо організації перевезення вантажів (порожніх вагонів ). 3. В кожному окремому випадку експедитор письмово узгоджує з перевізником організацію перевезення вантажів (порожніх вагонів) по вказаним станціям. 4. В кожному окремому випадку експедитор у електронній програмі АС "Месплан", яка відноситься до відання АТ "Укрзалізниця" розміщує план перевезень по вказаним станціям. План перевезень у електронному вигляді шляхом простановки підтвердження у відповідні поля програми підтверджує перевізник, а також оператор вагонів - Позивач. 5. Позивач організовував відправки силами відповідача вагонів на адресу одержувача (відповідно до залізничної накладної ПАТ "АрселорМіталл Криви Ріг"). Відповідач (робітники станції) взяли вагони в перевезення.

При цьому, позивачем і відповідачем оформлюються відомості по формі ГУ-45, в залізничному перевізному документі в електронному вигляді проставляються дані про приймання вагону вантажоодержувачем. Вказане регулюється Правилами користування вагонами і контейнерами (статті 119-126 Статуту залізниць України), які затверджені наказом Міністерства транспорту України №113 від 25.02.1999.

Прийняття відповідачем до перевезення зазначений позивачем вагон № 54753991, що підтверджується заповненими у встановленому порядку залізничною накладною № 42354316, свідчить про те, що останні перебували у технічно справному стані на станції відправлення і були пошкоджені під час прямування на коліях загального призначення, що було виявлено лише по їх прибуттю до станції призначення.

Ураховуючи встановлені обставини про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості (схоронності) належного позивачу майна (вагону), завданої шкоди - пошкодження складових частин вагону, вини перевізника та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і завданою шкодою, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 18 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Так, 01.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (далі - клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Снарк" (далі - адвокатське об`єднання) було укладено договір про надання правової допомоги № 01/08/19 (далі - договір про правову допомогу), відповідно до пункту 1.1. якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором. Юридична допомога надається в усній або письмовій формі на підставі усних або письмових звернень клієнта.

За приписами пункту 2.1. договору про правову допомогу адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання з надання відповідної юридичної допомоги.

Відповідно до пунктів 4.1.-4.4. договору про правову допомогу загальний розмір гонорару, який підлягає до виплати адвокатському об`єднанню за надання юридичної допомоги за договором, визначається виходячи з умов обчислення гонорару, встановлених договором. Клієнт згоден, що адвокатське об`єднання не дає жодних обіцянок щодо загального розміру гонорару. Гонорар буде виплачуватися за всі види юридичної допомоги, наданої клієнту за договором. Кожен партнер та адвокат, працівник адвокатського об`єднання має своє погодинну ставку гонорару. Клієнт проводить виплату гонорару за ставками, що встановлені в адвокатському об`єднанні на час надання відповідної юридичної допомоги. На дату підписання договору сторонами встановлюється наступний розмір погодинного тарифу оплати юридичної допомоги, що надається адвокатським об`єднанням: старші партнери - 1 200 грн. 00 коп., партнери - 1 000 грн. 00 коп., адвокати - 900 грн. 00 коп. Про зміни ставок погодинного гонорару адвокатське об`єднання заздалегідь повідомляє клієнта.

Договір набуває чинності і розпочинає діяти з дати його підписання сторонами, і адвокатське об`єднання починає надавати юридичну допомогу клієнту з цієї дати. Термін надання юридичної допомоги встановлюється сторонами в 12 місяців з дати набрання договором чинності. У разі відсутності письмової заяви однієї із сторін, поданого іншій стороні не пізніше, ніж за один місяць до закінчення зазначеного терміну, договір автоматично пролонгується на той самий строк і на тих же умовах (пункт 6.1.,6.2. договору про правову допомогу).

Між клієнтом та адвокатським об`єднанням укладено додаткову угоду №9 від 10.10.2019 до договору (далі - додаткова угода до договору) відповідно до умов договору клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання з надання клієнту юридичної допомоги, пов`язаної із стягненням в судовому порядку на користь клієнта понесених останнім збитків з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - боржник), спричинених розукомплектацією вантажного залізничного вагона № 54753991.

За змістом пункту 2 додаткової угоди до договору адвокатське об`єднання в рамках надання правової допомоги за цією додатковою угодою вчиняє відповідні дії, перелік яких наведений у даному пункті угоди.

На підтвердження виконання вказаного договору та додаткової угоди до договору було складено акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 24.10.2019, в якому сторони засвідчили, що адвокатське об`єднання з 10.10.2019 по 24..10.2019 надало клієнту юридичну допомогу відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 01/08/19 від 01.08.2019, а клієнт прийняв надані послуги із переліком та в обсязі затраченого часу. Загальний розмір гонорару згідно із умовами його обчислення, встановленими договором, складає 18 000,00 грн. і розрахований наступним чином: 15 годин надання послуг х на 1 200,00 грн. погодинного тарифу оплати = 18 000,00 грн. Надані послуги мають бути оплачені клієнтом в строк до 30.10.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, в оплату наданих послуг було виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000114 від 24.10.2019 на суму 18 000,00 грн. Відповідно до платіжного доручення № 45682 від 05.11.2019 на суму 18 000,00 грн. вказані вище послуги були позивачем оплачені.

Відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає їх розмір завищеними та просить відмовити у їх стягненні.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Слід відзначити, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу - вважає їх завищеними, ТОВ "Металургтранс" систематично звертається з ідентичними позовними заявами до залізниці про відшкодування збитків і отримує правову допомогу від Адвокатського об`єднання "Снарк", а тому підготовка та ведення даної справи не є складним. Надання правової допомоги у даній справі не потребувало надмірного обсягу юридичної та технічної роботи.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За таких обставин, враховуючи наявність заперечень відповідача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу, суд оцінив витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення договорів та підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 0000,00 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 2 747,40 грн. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 183 160,00 грн. збитків за пошкодження вагону №54753991 задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49600, м.Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 108; ідентифікаційний код 40081237) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, будинок 1, кімната 524; ідентифікаційний код 33074226) 183 160,00 грн. збитків, 2 747,40 грн. витрат по сплаті судового збору та 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 26.03.2020.

Суддя Е.М. Бондарєв