ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2020 р. Справа№ 910/6175/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Дикунської С.Я.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 12.03.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 (повний текст рішення підписано 23.10.2019)

у справі №910/6175/19 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»

до Національного банку України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України

про стягнення 277 195 198,41 грн.

1. Зміст позовних вимог та заперечень

У травні 2019 року Державної організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Фонд, ФГВФО, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Національного банку України (надалі - НБУ, відповідач) 277 195 198,41 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до постанови Правління Національного банку України № 357 від 23.08.2012, з 28.08.2012 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис» (надалі - ПАТ «АКБ «Базис», банк). За результатом прийняття вказаної постанови ліквідатором публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис» розпочато процедуру ліквідації банку, визначено перелік вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, визначено розмір відшкодування 284 553 430,37 грн, з урахуванням уточнення переліку вкладників банку. На підставі отриманого від ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис» переліку вкладників Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок виплат відшкодувань вкладникам ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Базис» та здійснено виплати через банки-агенти коштів в розмірі 277 948 981,51 грн. Протягом ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис» вимоги Фонду гарантування, як кредитора банку, були задоволені частково на суму 753 783,10 грн та незадоволені кредиторські вимоги Фонду до ПАТ «АКБ «Базис» в частині виплат вкладникам банку за рахунок коштів Фонду склали 277 195 198, 41 грн.

Позивач зазначає, що підставою для початку ліквідаційної процедури та виплати грошових коштів вкладників банку була постанова Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 про ліквідацію публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис», яка скасована та визнана протиправною в судовому порядку. В зв`язку із скасуванням вказаної постанови Фонд позбавився можливості повернення сплачених вкладникам банку коштів в порядку черговості, визначеної п. 3 ч. 1 ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній на день початку процедури ліквідації банку).

За таких підстав, позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано збитки в розмірі 277 195 198,41 грн, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідач щодо задоволення позову заперечив, вказуючи, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб при виплаті коштів вкладникам банків-учасників виконує завдання, покладене на нього Законом України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, здійснює відшкодування коштів вкладникам банків-учасників за рахунок коштів, акумульованих у процесі діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності, а не власником таких коштів, серед джерел формування коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутнє джерело формування коштів за рахунок стягнення майнової шкоди у вигляді збитків. Відповідач зазначає, що у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутнє порушене право, оскільки відшкодування коштів вкладникам банків-учасників Фонду є його обов`язком відповідно до законодавства України.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем подано заяву про застосування до позовних вимог наслідків пропущення строку позовної давності, мотивовану тим, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2014 у справі №826/2238/13-а, якою визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України № 357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис», оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 05.11.2014, а відтак Фонд гарантування вкладів фізичних осіб міг довідатися про порушені права ще 05.11.2014.

Відповідач також зазначає, що у відповідності до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15.12.2015 №27-53709/15 останньому було відомо 15.12.2015 про визнання протиправною та скасування постанови Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис». Таким чином, відповідач стверджує, що звертаючись з позовом до суду 10.05.2019, позивачем пропущено строк позовної давності.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

Відповідно до постанови Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012, з 28.08.2012 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис». Ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» призначено службовця Національного банку України - Ладоненко Віру Миколаївну, заступника начальника управління Національного банку України в Харківській області.

28.08.2012 Національний банк України листом за №55-010/13178 повідомив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про прийняття постанови Правління НБУ №357 від 23.08.2012.

31.08.2012 ліквідатор ПАТ «АКБ «Базис» надіслав на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб лист №02/4892, в якому проінформував про кількість вкладників в розрізі філій та відділень банків.

03.09.2012 НБУ надіслав на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інформацію щодо ПАТ «АКБ «Базис».

24.09.2012 ліквідатор ПАТ «АКБ «Базис» листом №02/5206 проінформував Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, що надає позивачу перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду на загальну суму 282 278 676,60 грн, кількість осіб 54 712.

У період з 27.09.2012 по 18.10.2012 Фондом вживалися заходи щодо перевірки поданих ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» документів та розрахунків, що вбачається з листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №02-281/12-БТ від 05.10.2012, листа ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис» від 12.10.2012 №02/5537, протоколу контролю Фонду від 16.10.2012.

18.10.2012 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на підставі отриманого від ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис» переліку вкладників із визначенням розрахункової суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів Фонду, прийняв рішення, оформлене протоколом №050/12, щодо початку виплат відшкодувань вкладникам ПАТ «АКБ «Базис» за рахунок коштів Фонду 54 690 особам на загальну суму 282 005 223,37 грн.

У відповідності до оголошення на сайті Фонду гарантування від 22.10.2012 з 23 жовтня 2012 року по 30 листопада 2012 року здійснювалися виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам ПАТ «АКБ «Базис» через установи банку-агента Фонду ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

03.12.2012 Фонд опублікував оголошення, що відшкодування вкладникам ПАТ «АКБ «Базис», які не звернулися до банку-агента Фонду в період з 23 жовтня по 30 листопада 2012 року, здійснюватимуться за результатами розгляду їх індивідуальних звернень до Фонду.

За приписами ст. 3 Закону України Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку), Фонд гарантує кожному вкладнику учасника (тимчасового учасника) Фонду та санаційного банку відшкодування коштів за його вкладами, включаючи відсотки, в розмірі вкладів на день настання недоступності вкладів, але не більше 150 000,00 гривень по вкладах у кожному із таких учасників. Зазначений розмір відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, за рахунок коштів Фонду може бути збільшено за рішенням адміністративної ради Фонду залежно від тенденцій розвитку ринку ресурсів, залучених від вкладників учасниками (тимчасовими учасниками) Фонду.

В подальшому, розмір гарантованої суми відшкодування підвищився до 200 000,00 грн, у зв`язку з відповідним рішенням №27, яке було ухвалене адміністративною радою Фонду 21.08.2012 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 29.08.2012 за №1452/21764.

19.04.2013 набрало чинності рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №15 від 07.03.2013 «Щодо строків звернення вкладників», зареєстроване в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2013 року за №538/23070. Даним рішенням виконавча дирекція Фонду установила, що вкладники банків, які перебувають у стадії ліквідації та для яких процедура ліквідації здійснюється відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», мають право звертатися до Фонду за отриманням відшкодування коштів за вкладами протягом 3-х років з дня настання недоступності вкладів.

10.11.2015 на офіційному сайті Фонду гарантування було опубліковано оголошення, що 27.08.2015 сплинув трирічний термін для звернення вкладників ПАТ «АКБ «Базис», ліквідація якого проводилась відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд завершив виплати коштів вкладникам даного банку.

На виконання положення «Про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб», затвердженого рішенням Адміністративної ради Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.02.2002 за №2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №241/6529 від 11.03.2002, під час ліквідаційної процедури ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» неодноразово подавалися уточнені переліки вкладників із визначенням розрахункової суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів Фонду.

23.11.2012 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення, оформлене протоколом № 064/12, про внесення змін до Реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В зв`язку з цим, загальна кількість вкладників ПАТ «АКБ «Базис» збільшилася на 7208 вкладника і становила 61898 осіб, загальна сума відшкодування збільшилася на 2 548 207,00 грн і становила 284 553 430,37 грн.

08.07.2013 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення, оформлене протоколом №068/13, про внесення змін до Реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Загальна сума відшкодувань збільшилась та склала 284 832 360,98 грн.

Згідно звітів, одержаних від банків-агентів, за час ліквідаційної процедури банку вкладникам ПАТ «АКБ «Базис» було виплачено 277 948 981,51 грн.

Протягом ліквідаційної процедури Публічного акціонерного товариства «АКБ «Базис» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звертався до ліквідатора банку з заявами про задоволення вимог кредитора, а саме:

- із заявою № 09-8795/12 від 26.09.2012 на загальну суму 284 421 511,70 грн з яких 282 278 676,60 грн сума, що підлягає відшкодуванню вкладникам ПАТ «АКБ «Базис», які були акцептовані ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» згідно повідомлення про акцептування вимог кредитора № 09-71/6127/3 від 23.11.2012 та включені до ІІІ черги вимог кредиторів неплатоспроможного банку;

- із заявою №09-14372/12 від 29.11.2012 на загальну суму 2 274 753,77 грн, з яких 2 274 753,77 грн сума, що підлягає відшкодуванню вкладникам ПАТ «АКБ «Базис», які акцептовані ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» згідно повідомлення про акцептування вимог кредитора за вих. № 09-71/6293 від 05.12.2012 та включені до ІІІ черги вимог кредиторів неплатоспроможного банку;

- із заявою №09-16184/12 від 20.12.2012 на загальну суму 165 867,19 грн з яких 165 867,19 грн сума, що підлягає відшкодуванню вкладникам ПАТ «АКБ «Базис», які були акцептовані ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» згідно повідомлення про акцептування вимог кредитора за вих. №12-3-13/109 від 15.01.2013 та включені до ІІІ черги вимог кредиторів неплатоспроможного банку;

- із заявою №09-4986/13 від 30.07.2013 на загальну суму 113 063,42 грн з яких 113 063,42 грн сума, що підлягає відшкодуванню вкладникам ПАТ «АКБ «Базис», які були акцептовані ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» та включені до ІІІ черги вимог кредиторів неплатоспроможного банку.

26.07.2013 ліквідатор ПАТ «АКБ «Базис» листом №01/1581 підтвердив той факт, що Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків НБУ від 05.04.2012 за №201 затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів Банку у розмірі 685 350 189,46 грн (4093 кредитора), в тому числі вимоги 3 черги погашення становлять 286 862 132,66 грн.

Протягом ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис», вимоги Фонду гарантування, як кредитора Банку, були задоволені частково на суму 753 783,10 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №75 від 21.01.2014, №341 від 11.04.2014 та №801 віл 28.08.2014.

Таким чином, незадоволені кредиторські вимоги Фонду до ПАТ «АКБ «Базис» в частині виплат вкладникам банку за рахунок коштів Фонду склали суму в розмірі 277 195 198,41 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2014 у справі № 826/2238/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.12.2014, позовні вимоги ТОВ «Інвестор-Фонд» до НБУ, третя особа ПАТ «АКБ «Базис» задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 23.08.2012 за №357 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис».

Вищий адміністративний суд України, залишаючи в силі рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі №826/2238/13-а, в своїй ухвалі від 24.12.2014 встановив невідповідність постанови Правління Національного банку України від 23.08.2012 року №357 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «БАЗИС» вимогам щодо законності та обґрунтованості. Судами встановлено протиправність та незаконність постанови Правління НБУ за № 357 від 23.08.2012.

23.12.2016 Правлінням НБУ було прийнято Рішення №527-рш «Про припинення ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ "Базис» та повноважень ліквідатора.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 19.07.2017 господарським судом Донецької області було порушено провадження у справі №905/1328/17 про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис».

З метою задоволення своїх кредиторських вимог Фонд звертався у межах справи про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис» із заявою про визнання його кредиторських вимог до банку на суму 277 195 198,41 грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04.10.2017 у справі №905/1328/17 відмовлено Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у визнанні його кредиторських вимог до ПАТ «АКБ «Базис» у розмірі 277 195 198,41 грн, оскільки підставою виникнення спірних правовідносин боржника (ПАТ «АКБ «Базис») та кредитора (Фонду) став факт прийняття неправомірної постанови Правління НБУ №357 від 23.08.2012, яка в подальшому була скасована в судовому порядку, правовідносини боржника та кредитора ґрунтувались не на вільному волевиявленні, а на адміністративному акті, тому суд зазначив про відсутність підстав для задоволення вимог Фонду в межах справи про банкрутство.

Під час розгляду справи №905/1328/17 про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис» судом встановлено факт того, що у період з 23.10.2012 по 30.11.2012 та в подальшому, на підставі індивідуальних звернень вкладників, Фондом, через установи банків-агентів здійснювалися виплати гарантованих сум відшкодування грошових коштів, які у загальному розмірі склали 277 948 981,51 грн.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 у справі №910/6175/19 позовні вимоги Державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» задоволено.

Стягнуто з Національного банку України на користь Державної організації (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» збитки в розмірі 277 195 198,41 грн та 672 350 грн - витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов до висновку про наявність факту завдання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб збитків в розмірі 277 195 198,41 грн, наявність причинного зв`язку між завданими збитками та протиправною поведінкою відповідача, що полягала у прийнятті постанови №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис», яка визнана незаконною та протиправною в судовому порядку.

Щодо заяви про застосування позовної давності місцевий господарський суд вказав, що про завдані Фонду збитків, позивач міг дізнатися лише після винесення ухвали Господарського суду Донецької області від 04.10.2017 у справі №905/1328/17 про відмову у визнанні кредиторських вимог Фонду до ПАТ «АКБ «Базис» у розмірі 277 195 198,41 грн, а тому, звертаючись з даним позовом до суду 11.05.2019 позивачем не було пропущено строк позовної давності про стягнення з відповідача збитків.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Національний банк України, звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати стягнути з позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що Фонд не є власником коштів, а є лише розпорядником коштів, які акумульовані у процесі його діяльності з єдиною метою - гарантування вкладів фізичних осіб, а тому у Фонду відсутнє порушене право, оскільки відшкодування коштів вкладникам банків - учасників Фонду є його обов`язком відповідно до закону.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Проте, НБУ жодним чином не порушував цивільні права Фонду. Відсутність порушеного права виключає наявність шкоди, а отже відсутній склад цивільного правопорушення.

На думку скаржника, Національний банк України у розумінні ст. 2 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» не є учасником Фонду, а отже виключно у спорі із банком чи у провадженні за участі банку Фонд має доводити виникнення у нього права кредитора.

Відповідач звертає увагу суду на те, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у справі № 905/1328/17 за участі банку (ПАТ «АКБ «Базис») встановив, що Фонд не набув прав кредитора по відношенню до банку (ПАТ «АКБ «Базис») на підставі статті 33 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», що є підставою для відмови у задоволенні позову, а тому на думку скаржника, у Господарського суду міста Києва були відсутні правові підстави для задоволення позову.

Крім того, позивач не надав до суду першої інстанції первинні документи банків-агентів, що підтверджують саме отримання коштів вкладниками, тобто не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджують обставини, на які посилається позивач.

На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що позивачем не було порушено строк позовної давності. Національний банк України зазначає, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 08 2014 у справі № 826/2238/13-а, якою визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 23.08.2012 № 357 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «БАЗИС», набрала законної сили на підстав, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014, яка була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 05.11.2014.

Крім того, скаржник зазначає, що у відповідності до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 15.12.2015 №27-53709/15 останньому було відомо 15.12.2015 про визнання протиправною та скасування постанови Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012. Отже, звертаючись з позовом до суду 10.05.2019, позивачем пропущено строк позовної давності.

Також, враховуючи постанову Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 907/769/17, скаржник звертає увагу суду на те, що стягнення збитків з Національного банку України за рахунок коштів, які повинні забезпечувати виконання Національним банком України його функцій, установлених Конституцією України та Законом України «Про Національний банк України», є незаконним.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач проти задоволення скарги заперечив, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого суду від 08.10.2019 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Позивач зазначає, що в результаті прийняття відповідачем постанови Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «АКБ «Базис», у Фонду гарантування на виконання ст.ст. 3, 31, 32 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації банку) виник обов`язок виплатити вкладникам ПАТ «АКБ «Базис» гарантовану суму відшкодування за вкладами, а також виникло право на відшкодування виплачених сум на виконання ст. 33 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації банку), п. 3 ч. 1 ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній на день початку процедури ліквідації банку), ч. 5 Положення від 30.08.2002.

Крім того, позивач вказує, що у відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України, судові рішення у справах № 826/2238/13-а та № 905/1328/17 мають преюдиціальне значення для даної справи, оскільки встановлюють обставини, які не підлягають доказуванню в межах вказаного спору.

Позивач звертає увагу, що у вказаних судових рішеннях встановлено факт того, що безпосередньою підставою виникнення спірних правовідносин (завдання ФГВФО майнової шкоди в розмірі 277 195 198,41 грн виплачених сум відшкодування за вкладами) став факт прийняття Правлінням НБУ постанови за №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис».

Судовими рішеннями підтверджено протиправність, незаконність та скасуваня постанови Правління НБУ за №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис». При цьому, встановлено факт того, що правовідносини між ПАТ «АКБ «Базис» (як банківською установою) та ФГВФО грунтувалися на адміністративному акті - постанові Правління НБУ за №357 від 23.08.2012.

Встановлено факт того, що у період з 23.10.2012 по 30.11.2012 та в подальшому, на підставі індивідуальних звернень вкладників, Фондом, через установи банків-агентів здійснювалися виплати гарантованих сум відшкодування грошових коштів, які у загальному розмірі склали 277 948 981,51 грн.

Встановлено факт того, що ліквідаційна процедура, розпочата відносно ПАТ «АКБ «Базис», була фактично припинена з 21.10.2014 - датою прийняття ухвали Київським апеляційним адміністративним судом про залишення в силі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2014 у справі № 826/2238/13-а.

Отже, на переконання позивача, необхідною підставою для притягнення НБУ до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Щодо пропуску строку позовної давності, Фонд гарантування вважає вказане твердження НБУ безпідставним, необгрунтованим, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства і не підлягає врахуванню, виходячи з наступного.

Так, позивач вказує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Як правило, заява про застосування строку позовної давності подається відповідачем. Таким чином, НБУ, заявляючи про застосування строку позовної давності, фактично визнає, що право ФГВФО порушене з його вини.

Разом з тим, твердження про пропуск позовної давності є хибним, оскільки, початком відліку строку позовної давності для захисту Фондом свого порушеного права є 27.02.2017 - дата отримання від НБУ Рішення Правління за № 527-рш від 23.12.2016 «Про припинення ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис».

У запереченні на відзив, НБУ вказує зокрема на те, що у пункті 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №826/3115/17 зазначено, що «...за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд є юридичною особою, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його повному господарському віданні. Фонд не має на меті одержання прибутку.

Отже, за доводами відповідача, кошти, акумульовані в процесі діяльності Фонду є державними коштами, при цьому, Фонд не є власником коштів, а є лише їх розпорядником який діє з єдиною метою - гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідач вважає, що у даній справі Держава подала позов до самої себе, що є недопустимим.

У додаткових поясненнях на заперечення НБУ, Фонд зокрема, вказав, що хибним є твердження НБУ, що Фонд та НБУ є органами державної влади, а також некоректним є посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.11.2019 у справі №826/3115/17.

Позивач зазначає, що згідно п. 35 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/3115/17, за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. При цьому, сторонами у цій справі були Міністерство екології та природних ресурсів України та Державна регуляторна служба України, які, як було встановлено п.п. 40 та 43 постанови, були центральними органами виконавчої влади (тобто, органи державної влади).

Разом з цим, позивач зазначає, що у даній справі №910/6175/19, сторони (ФГВФО та НБУ) не є органами державної влади.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб хоча і наділений певними владними повноваженнями, не входить до системи органів виконавчої влади, не має закріпленого в Законі статусу органу державної влади, не має всіх ознак органу державної влади. Закріплений законодавством статус НБУ так само не відносить його до органів державної влади.

Позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що у відповідності до п. 31 рішення Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009 Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»).

Згідно висновків Вищого господарського суду України, викладених в постановах від 22.06.2015 у справі № 922/124/15, від 15.11.2016 у справі № 910/11738/16 та від 31.08.2016 у справі № 910/29171/15, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні статті 1173 Цивільного кодексу України (відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування).

Отже на думку позивача, ні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ні НБУ не є органами державної влади, відповідно наведена скаржником судова практика, яка визначає правило про недопустимість судових спорів між органами державної влади (крім компетенційних спорів), не стосується спору, що виник між Фондом гарантування та НБУ.

Більше того, заяви НБУ про неможливість існування спорів між Фондом гарантування вкладів та НБУ спростовуються діями самого НБУ, який неодноразово звертався до суду із позовами до Фонду гарантування вкладів (справи №826/18089/16, №826/5639/18).

Інші письмові пояснення та заперечення сторін зводяться до підтримання своїх правових позицій у даній справі.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

У листопаді 2019 року Національний банк України, звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати стягнути з позивача.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/6175/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 19.12.2019 у справі №910/6175/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою від 19.12.2019 справу № 910/6175/19 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 оголошено перерву у розгляді справи № 910/6175/19 на 30.01.2020.

У зв`язку з участю судді Станіка С.Р. з 27.01.2020 до 31.01.2020 у підготовці суддів для підтримання кваліфікації, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.01.2020 у справі №910/6175/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Дикунська С.Я.

Ухвалою від 27.01.2020 справу №910/6175/19 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою від 30.01.2020 розгляд справи відкладено на 12.03.2020.

У судове засідання 12.03.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представники третьої особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники третьої особи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Представники відповідача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просили її задовольнити, рішення місцевого суду від 08.10.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати стягнути з позивача.

Представники позивача заперечили проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу і письмових поясненнях та просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

7. Джерела права й акти їх застосування

Конституція України

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Цивільний кодекс України

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Закон України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній на день початку процедури ліквідації Банку)

Відповідно до ст.56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може бути ліквідований, зокрема, з ініціативи Національного банку України.

Статтею 88 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що процедура ліквідації банку повинна бути завершена не пізніше трьох років з дня відкликання банківської ліцензії. Орган, який ініціював рішення про ліквідацію, призначає ліквідатора. Ліквідатор приступає до виконання обов`язків негайно після відкликання ліцензії.

Згідно з п.п.3, 4, 5 ч.2 ст.93 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ліквідатор протягом трьох місяців з дня опублікування оголошення про початок ліквідаційної процедури здійснює, такі заходи щодо задоволення вимог кредиторів, зокрема відповідно до вимог нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надає Фонду протягом двадцяти робочих днів із дня настання недоступності вкладів повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, із визначенням їх розрахункової суми, що підлягає відшкодуванню; складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України; сповіщає кредиторів про акцептування вимог.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти, одержані в результаті ліквідаційної процедури, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів в черговості, визначеній цією статтею. В третю чергу задовольняються вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що виникли у випадках, визначених законодавством про гарантування вкладів фізичних осіб.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Відповідно до Розділу X Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012, цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування (22.09.2012), крім пункту 10 частини першої статті 12 та абзацу другого пункту 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Ініційована до набрання чинності цим Законом процедура ліквідації банку здійснюється відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Закон України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку)

За змістом ст.1 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» початок виплат Фондом грошових коштів вкладникам пов`язується з настанням факту «недоступності вкладів».

Недоступність вкладів - неможливість одержання вкладу вкладником відповідно до умов договору, яка настає з дня призначення ліквідатора учасника (тимчасового учасника) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно зі ст. 3 Закону України Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику учасника (тимчасового учасника) Фонду та санаційного банку відшкодування коштів за його вкладами, включаючи відсотки, в розмірі вкладів на день настання недоступності вкладів, але не більше 150 000,00 гривень по вкладах у кожному із таких учасників. Зазначений розмір відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, за рахунок коштів Фонду може бути збільшено за рішенням адміністративної ради Фонду залежно від тенденцій розвитку ринку ресурсів, залучених від вкладників учасниками (тимчасовими учасниками) Фонду.

Згідно ст.8 Закон України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд є юридичною особою, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його повному господарському віданні. Фонд є економічно самостійною установою, яка не має на меті одержання прибутку, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України. Фонд має печатку із своїм найменуванням, веде облік і звітність відповідно до законодавства.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» з метою забезпечення захищеності вкладів фізичних осіб Фонд відповідно до визначеного ним порядку встановлює для учасників (тимчасових учасників) Фонду обов`язкові стандарти - вимоги до учасників щодо їх членства у Фонді, які встановлюються нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно ст.21 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» джерелами формування коштів Фонду є: початкові збори з учасників Фонду; регулярні збори з учасників (тимчасових учасників) Фонду; спеціальні збори з учасників (тимчасових учасників) Фонду; кошти, внесені Національним банком України в розмірі 20 мільйонів гривень; доходи, одержані від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери України; кредити, залучені від Кабінету Міністрів України, Національного банку України, банків та іноземних кредиторів; пеня, яку сплачують учасники (тимчасові учасники) Фонду за несвоєчасне або неповне перерахування зборів до Фонду; доходи від депозитів, розміщених Фондом у Національному банку України. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» вкладники набувають право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в грошовій одиниці України з дня настання недоступності вкладів.

У відповідності до ст.31 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідатор учасника (тимчасового учасника) Фонду має надати Фонду протягом двадцяти робочих днів з дня настання недоступності вкладів повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, із визначенням їх розрахункової суми, яка підлягає відшкодуванню відповідно до цього Закону.

На підставі одержаного від ліквідатора учасника (тимчасового учасника) Фонду переліку вкладників із визначенням розрахункової суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів Фонду, Фонд у місячний строк перевіряє подані розрахунки з урахуванням вимог статті 4 цього Закону та приймає рішення про відшкодування коштів вкладникам.

Фонд протягом трьох робочих днів з дня прийняття рішення про відшкодування Фондом коштів за вкладами фізичних осіб повідомляє вкладників через офіційні засоби масової інформації.

Згідно з ст. 32 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами фізичних осіб затверджується адміністративною радою Фонду. Відшкодування за вкладами здійснюється в готівковій або безготівковій формі.

Фонд за запитом ліквідатора учасника (тимчасового учасника) Фонду у письмовому вигляді надає необхідну інформацію про розмір відшкодованих коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Виплата Фондом гарантованої суми відшкодування через визначені банки-агенти здійснюється протягом трьох місяців з дня настання недоступності вкладів.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває право кредитора щодо учасника (тимчасового учасника) Фонду на всю суму, що підлягає відшкодуванню, з дня настання недоступності вкладів.

Закон України «Про Національний банк України»

Згідно ст. 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є економічно самостійним органом і не відповідає за зобов`язаннями органів державної влади, а органи державної влади не відповідають за зобов`язаннями Національного банку.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів»

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Господарський процесуальний кодекс України.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002 р.; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007 р.).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення у справі «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на момент прийняття постанови Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 був чинний Закон України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», яким встановлювалися засади функціонування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок відшкодування вкладів вкладникам учасників (тимчасових учасників) Фонду, а також регулювалися відносини між Фондом, Кабінетом Міністрів України та Національним банком України.

Діяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час проведення ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис» регулювалась Законом України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», норми якого встановлювали обов`язок Фонду здійснювати виплати коштів вкладникам банків у разі ліквідації, в зв`язку з чим Фонд мав право використовувати кошти на виконання своїх функцій, визначених нормами чинного на той час Закону України "Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012, з 28.08.2012 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ПАТ «АКБ «Базис», призначено ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис» службовця Національного банку України - Ладоненко Віру Миколаївну.

За результатом прийняття вказаної постанови, ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» розпочато процедуру ліквідації банку, визначено перелік вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, визначено розмір відшкодування 284 553 430,37 грн, з урахуванням уточнення переліку вкладників банку.

На підставі отриманого від ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис» переліку вкладників Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок виплат відшкодувань вкладникам ПАТ «АКБ «Базис» та здійснено виплату через банки-агенти кошти в розмірі 277 948 981,51 грн.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку), Фонд набуває право кредитора щодо учасника (тимчасового учасника) Фонду на всю суму, що підлягає відшкодуванню, з дня настання недоступності вкладів.

З матеріалів справи вбачається, що протягом ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис», вимоги Фонду гарантування, як кредитора Банку, були задоволені частково на суму 753 783,10 грн, незадоволені кредиторські вимоги Фонду до ПАТ «АКБ «Базис» в частині виплат вкладникам банку за рахунок коштів Фонду склали 277 195 198, 41 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для початку ліквідаційної процедури та виплати грошових коштів вкладників банку була постанова Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 про ліквідацію ПАТ «АКБ «Базис», яка скасована та визнана протиправною в судовому порядку.

За змістом ст.1 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку) початок виплат Фондом грошових коштів вкладникам пов`язується з настанням факту «недоступності вкладів», що, в свою чергу, було пов`язано із прийняттям вищевказаної постанови.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, прийняття Фондом рішення про виплату коштів вкладникам банку ПАТ «АКБ «Базис» було зумовлено реалізацією адміністративного акту - постанови правління Національного Банку України про ліквідацію та необхідністю виконанням Фонду завдань, визначених Законом України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з тим, визнання постанови Правління Національного банку України №357 від 23.08.2012 про ліквідацію ПАТ «АКБ «Базис» протиправною в судовому порядку не мало наслідком відновлення діяльності банку, внаслідок чого позивач мав би можливість задовольнити свої вимоги до банку, оскільки 19.07.2017 господарським судом Донецької області було порушено провадження у справі № 905/1328/17 про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис» з урахуванням особливостей визначених спеціальним Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Таким чином, ПАТ «АКБ «Базис» не було відновлено свою діяльність та платоспроможність, в зв`язку з порушенням справи про банкрутство ПАТ Акціонерний комерційний банк «Базис».

З метою задоволення своїх кредиторських вимог Фонд звертався у межах справи про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис» із заявою про визнання його кредиторських вимог до банку на суму 277 195 198,41 грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04.10.2017 у справі №905/1328/17 відмовлено Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у визнанні його кредиторських вимог до ПАТ «АКБ «Базис» у розмірі 277 195 198,41 грн, оскільки підставою виникнення спірних правовідносин боржника (ПАТ «АКБ «Базис») та кредитора (Фонду) став факт прийняття неправомірної постанови Правління НБУ №357 від 23.08.2012, яка в подальшому була скасована в судовому порядку, правовідносини боржника та кредитора ґрунтувались не на вільному волевиявленні, а на адміністративному акті, тому суд зазначив про відсутність підстав для задоволення вимог Фонду в межах справи про банкрутство.

Під час розгляду справи №905/1328/17 про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис» судом встановлено факт того, що у період з 23.10.2012 по 30.11.2012 та в подальшому, на підставі індивідуальних звернень вкладників, Фондом, через установи банків-агентів здійснювалися виплати гарантованих сум відшкодування грошових коштів, які у загальному розмірі склали 277 948 981,51 грн.

Разом з тим, під час розгляду справи №826/2238/13-а судом встановлено протиправність та незаконність постанови Правління НБУ за №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис».

На переконання колегії суддів, враховуючи приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України, вказані обставини, встановленні судовими рішеннями у справі №905/1328/17 та справі №826/2238/13-а не потребують доказуванню у даній справі та є преюдиційними.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що за приписами ст.96 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції, чинній на час проведення ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис», було законодавчо передбачено право Фонду отримати відшкодування виплачених коштів вкладникам банку за рахунок одержаних коштів під час проведення процедури ліквідації.

В той же час, процедура ліквідації була припинена, в зв`язку з визнанням незаконною та скасуванням Постанови Правління НБУ за №357 від 23.08.2012, разом з тим, банк не відновив свою платоспроможність, у визнанні Фонду кредитором банку в провадженні у справі №905/1328/17 про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис». Як зазначалось вище, судом було відмовлено, в зв`язку з чим Фонд позбавився передбаченої законом можливості здійснити відшкодування здійснених виплат вкладникам банку.

Отже, підставою для початку ліквідаційної процедури та виплати коштів вкладникам банку була постанова правління Національного банку України, яка була скасована у судовому порядку. При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість доводів відповідача, як підставу для відмови у задоволенні позову, що виплата коштів вкладникам банку є обов`язком Фонду відповідно до законодавства України, оскільки такий обов`язок у Фонду виникає лише за певних обставин, а саме така виплата може бути здійснена лише за умови призначення ліквідаційної процедури банку.

Враховуючи приписи ст.1166 ЦК України, колегія суддів погоджується, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йдеться про реальну шкоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Як вірно вказав суд першої інстанції, НБУ за своєю організаційно-правовою формою є органом державної влади, що витікає зі статті 99 Конституції України, Закону України «Про Національний Банк України», статуту Національного банку України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №910/13057/16).

В той же час, згідно ст. 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є економічно самостійним органом і не відповідає за зобов`язаннями органів державної влади, а органи державної влади не відповідають за зобов`язаннями Національного банку.

Необхідною підставою для притягнення НБУ до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, неправомірність дій (протиправна поведінка) - Національного банку України підтверджується постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2014 по справі № 826/2238/13-а, якою визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ за №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис».

Як наслідок, 23.12.2016 Правлінням НБУ було прийнято Рішення за №527-рш «Про припинення ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис» та повноважень ліквідатора з підстав прийняття постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.08.2014 по справі № 826/2238/13-а.

Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що прийняття постанови Правління НБУ за №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис» мало своїм наслідком застосування до ПАТ «АКБ «Базис» відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку та вказано на незаконність таких дій регулятора, як наслідок, протиправність прийнятої постанови.

Одночасно з цим, протиправність дій та прийнятих рішень НБУ підтверджена судовими рішеннями у справі № 905/1328/17.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.4 ст.75 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, колегія суддів погоджується, що з огляду на наявність судового рішення у адміністративній справі № 826/2238/13-а, яке набрало законної сили, обставини, встановлені у даних судових рішеннях, не можуть ставитись під сумнів та бути спростовані у порядку, не передбаченому процесуальним законом, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити.

В силу ст. 6, ст.ст. 87-93 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній на день початку процедури ліквідації Банку), ст.ст. 30-33 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку), передбачено обов`язок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочати процедуру з виплати вкладникам гарантованих їм сум за наслідками прийняття Правлінням НБУ постанови про відкликання банківської ліцензії і ліквідації Банку та наданням ліквідатором до Фонду гарантування, із дня настання недоступності вкладів, переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, із визначенням їх розрахункової суми, що підлягає відшкодуванню.

Як вірно встановлено судом, позивачем було виплачено вкладникам неплатоспроможного банку 277 948 981,51 грн, які були акцептовані ліквідатором ПАТ «АКБ «Базис» та включені до ІІІ черги вимог кредиторів.

Враховуючи приписи ст.56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 31 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку), на переконання колегії суддів, прийняття Правлінням НБУ постанови №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис», надання Ліквідатором Банку Фонду переліку вкладників, було підставою вчинення Фондом виплат вкладникам банку у відповідності до закону на суму 277 195 198,41 грн, чого б Фонд не здійснив за відсутності такої постанови, а відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що Фонду гарантування вкладів фізичних осіб завдано майнову шкоду на суму 277 195 198,41 грн, що складається з виплачених Фондом сум відшкодування за вкладами вкладникам ПАТ «АКБ «Базис».

Таким чином, враховуючи наявність факту завдання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб збитків в розмірі 277 195 198,41 грн, наявність причинного зв`язку між завданими збитками та протиправною поведінкою відповідача, що полягала у прийнятті постанови №357 від 23.08.2012 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ «АКБ «Базис», яка визнана незаконною та протиправною в судовому порядку, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача завданих збитків в розмірі 277 195 198,41 грн, а тому правомірно задовольнив позовні вимоги.

Щодо заявленого скаржником клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, про відмову у його задоволенні, оскільки позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Так, предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення збитків у розмірі 277 195 198,41 грн, що складається з виплачених Фондом сум відшкодування вкладникам.

Як вбачається з матеріалів справи 19.07.2017 Господарським судом Донецької області було порушено провадження у справі № 905/1328/17 про банкрутство ПАТ «АКБ «Базис».

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04.10.2017 у справі №905/1328/17 відмовлено Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у визнанні його кредиторських вимог до ПАТ «АКБ «Базис» у розмірі 277 195 198,41 грн.

За змістом ст.33 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній станом на день початку процедури ліквідації Банку), Фонд набуває право кредитора щодо учасника (тимчасового учасника) Фонду на всю суму, що підлягає відшкодуванню, з дня настання недоступності вкладів. Таким чином, в зв`язку з неможливістю здійснення задоволення вимог кредитора банку (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) останньому було завдано збитки, про що Фонд міг дізнатися лише після винесення ухвали Господарського суду Донецької області від 04.10.2017 у справі №905/1328/17 про відмову у визнанні кредиторських вимог Фонду до ПАТ «АКБ «Базис» у розмірі 277 195 198,41 грн.

Тобто, звертаючись з даним позовом до суду 11.05.2019 позивачем не пропущений строк позовної давності про стягнення з відповідача збитків.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, вважає помилковим твердження позивача, що початком відліку строку позовної давності для захисту Фондом свого порушеного права є 27.02.2017 - дата отримання від НБУ Рішення Правління за № 527-рш від 23.12.2016 «Про припинення ліквідаційної процедури ПАТ «АКБ «Базис».

Судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованим посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.11.2019 у справі №826/3115/17 вказуючи те, що Фонд та НБУ є органами державної влади, що виключає будь який спір між ними.

У пункті 35 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/3115/17,суд касаційної інстанції вказав, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. При цьому, сторонами у цій справі були Міністерство екології та природних ресурсів України та Державна регуляторна служба України, які, як було встановлено п.п. 40 та 43 постанови, були центральними органами виконавчої влади (тобто, органи державної влади).

Разом з цим, судова колегія звертає увагу, що у даній справі №910/6175/19, сторони (ФГВФО та НБУ) не є органами державної влади у розумінні постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №826/3115/17.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб хоча і наділений певними владними повноваженнями, не входить до системи органів виконавчої влади, не має закріпленого в Законі статусу органу державної влади, не має всіх ознак органу державної влади. Закріплений законодавством статус НБУ так само не відносить його до органів державної влади.

У відповідності до п. 31 рішення Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009 Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»).

Згідно висновків Вищого господарського суду України, викладених в постановах від 22.06.2015 у справі № 922/124/15, від 15.11.2016 у справі № 910/11738/16 та від 31.08.2016 у справі № 910/29171/15, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні статті 1173 Цивільного кодексу України (відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування).

Отже, у розумінні постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №826/3115/17, ні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ні НБУ не є органами державної влади, відповідно наведена скаржником судова практика, яка визначає правило про недопустимість судових спорів між органами державної влади (крім компетенційних спорів), не стосується спору, що виник між Фондом гарантування та НБУ.

9. Висновки апеляційного суду

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що викладені відповідачем доводи в обґрунтування апеляційної скарги є безпідставними, такими що не відповідають дійсним обставинам справи, не доведені жодними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції від 08.10.2019 прийнято у відповідності до норм закону без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 у справі №910/6175/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 у справі №910/6175/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Національний банк України.

4. Матеріали справи №910/6175/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 31.03.2020

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Я. Дикунська

Є.Ю. Шаптала