ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. Справа № 909/746/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Желіка М.Б.,

секретар судового засідання: Харів М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Івано-Франківської міської ради № 1115/11.1-05/14в від 04.11.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/3948/19 від 06.11.2019),

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року (повний текст рішення складено 10.10.2019, м. Івано-Франківськ, суддя Шкіндер П.А.)

у справі № 909/746/19

порушеній за позовом

позивача: Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ,

до відповідача: Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ,

про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 254300,14 грн,

за участю представників:

від апелянта/позивача: не прибув,

від відповідача: адвокат Кунинець Н.Й. (довіреність б/н від 23.06.2018),

ВСТАНОВИВ:

16.07.2019 року Івано-Франківська міська рада (позивач - по справі) звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення на підставі ст. 1212-1215 ЦК України безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 254300,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в період з 01.04.2016 по 31.12.2017, не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю, що належить територіальній громаді м. Івано-Франківська, на якій розташовано нерухоме майно відповідача, відтак останній, відповідно до статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, зобов`язаний відшкодувати безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 254300,14 грн, які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/746/19 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем акт обстеження земельної ділянки від 20.12.2016 року не містить кадастрового номеру земельної ділянки. Разом з тим, відсутній Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення безпідставно збереженого майна у розмірі орендної плати не доведена позивачем.

Щодо поданої відповідачем зави про застосування строку позовної давності, місцевим судом було зазначено, що підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням суду першої інстанції, апелянт/позивач Івано-Франківська міська рада, звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2019 у справі № 909/746/19 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не врахував наявного в матеріалах справи кадастрового плану земельної ділянки по вул. Чорновола, 157, 159, площею 0,162 га, який є належним і допустимим доказом щодо визначення площі земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна, що належить відповідачу.

Скаржник зазначає, що розрахунок був здійснений на підставі інформації з листів Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 06.03.2017 року та від 23.03.2017 року, які є в матеріалах справи. Також скаржник стверджує, що Держгеокадастр є уповноваженим органом, що відповідно до своїх повноважень, визначених постановою Кабінету Міністрів України «Про державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру».

Відтак, скаржник вважає, що єдиним допустимим доказом, щодо здійснення розрахунку безпідставно збережених коштів є вартість 1 кв. м. земельної ділянки, надана вищевказаним уповноваженим органом.

19.12.2019 року за вхідним № 01-04/7667/19 відповідачем на апеляційну скаргу позивача було подано відзив б/н від 16.12.2019, в якому останній заперечує доводи апеляційної скарги, зазначивши, що земельна ділянка не може вважатись сформованою як об`єкт цивільного права у розумінні положень ст. 79-1Земельного кодексу України, так як у акті обстеження зазначено про те, що земельна ділянка не сформована, кадастровий номер не присвоєно. В підтвердження викладеного відповідач покликається на постанову Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 922/902/18.

Щодо розрахунку позивача здійсненого на підставі листів Держгеокадастру відповідач заперечує зазначивши, що чинним законодавством не передбачено розрахунку орендної плати на підставі листів Держгеокадастру.

Таким чином, відсутність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку не дає можливості встановити правильність здійсненого позивачем розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати, а тому відповідач вважає, що вказаний розрахунок не є належним доказом у справі, а посилання апелянта на листи відділу Держгеокадастру взагалі є незаконними.

Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що було подано суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності за спірний період, однак, судом не було застосовано строки позовної давності, оскільки в позові позивача було відмовлено, а тому відповідач вваж є за необхідне врахувати заяву про застосування строку позовної давності при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2019 вказану справу було розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді доповідача) Данко Л.С., суддів Мирутенка О.Л. та Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 року головуючим суддею Данко Л.С., апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради № 1115/11.1-05/14в від 04.11.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/3948/19 від 06.11.2019) залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 року у даній справі судовою колегією відкрито апеляційне провадження. Ухвалою суду від 17.12.2019 справу призначено до розгляду на 21.01.2020 року.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 року розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою суду від 21.01.2020 року змінено склад судової колегії, замість судді Скрипчук О.С. введено суддю Желіка М.Б.

Ухвалою суду від 02.03.2020 року справу № 909/746/19 призначено до розгляду на 17.03.2020 року.

В судове засідання, яке відбулося 17.03.2020, представник апелянта/позивача не прибув, про причини не прибуття суд не повідомив, не зважаючи на те, що апелянт був повідомлений під розписку 10.03.2020 року за трек-номером 639 про день, час та місце розгляду справи.

Від відповідача представник прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просить судове рішення у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судова колегія, з урахуванням наведених вище обставин, обговоривши доводи апеляційної скарги, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, заслухавши пояснення представника відповідача, прийшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання представника апелянта за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Підстави визначені у частині 2 ст. 202 ГПК України, які слугують підставою для відкладення розгляду справи, у нашому випадку, відсутні, так як апелянт був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду даної справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дослідивши викладене у відзиві на апеляційну скаргу, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2019 у справі № 909/746/19 нормам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 254300,14 грн, у звзяку з тим, що відповідач в період з 01.04.2016 по 31.12.2017 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю, що належить територіальній громаді м. Івано-Франківська, на якій розташовано нерухоме майно відповідача.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, нежитлове приміщення яке знаходиться по вул. Чорновола, 157,159 знаходиться у власності відповідача (а.с. 19-37).

З матеріалів справи вбачається, що інспекторами з самоврядного контролю за використанням та охороною земель управління самоврядного контролю Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради 20 грудня 2016 року, відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Івано-Франківську, затвердженого рішенням сесії Івано-Франківської міської ради від 28.08.2014 р. № 1508-47, було проведено обстеження земельної ділянки за адресою вул. Чорновола, 157, 159 в м. Івано-Франківську на предмет дотримання вимог земельного законодавства - наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Судом встановлено, що 07.12.2016 року відповідачу надсилалось повідомлення від 07.12.2016 року №1598/34.3-02/18в про проведення обстеження земельної ділянки у період з 13.12.2016 року по 23.12.2016 року.

Отже, 20.12.2016 р. інспектором з самоврядного контролю за використанням та охороною земель управління самоврядного контролю Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки за адресою вул. Чорновола, 157, 159 в м. Івано-Франківську про що складено Акт № 78 обстеження земельної ділянки, (надалі Акт обстеження).

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що в даному акті зазначено: «Земельна ділянка орієнтовною площею 0,162 га, що використовується для обслуговування нежитлових адміністративних приміщень», «Земельна ділянка не сформована, кадастровий номер не присвоєно».

Відповідно до розробленого землевпорядною організацією «Архітектурно-планувальне бюро-ІФ» кадастрового плану земельної ділянки, загальна площа земельної ділянки під капітальною одноповерховою будівлею та капітальною трьох і більше поверховою будівлею складає 0,162га.

Отже, на спірній земельній ділянці площею 0,162га кадастровий номер не було присвоєно, вона не зареєстрована в Державному земельному кадастрі, про що зазначено в Акті обстеження від 20.12.20186 р. № 78.

З матеріалів справи вбачається, що до Акту обстеження додано план - схема від 20.12.2019.

В процесі підготовки документів до обстеження, збору необхідної інформації та проведення обстеження земельної ділянки, встановлено наступне: відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру забором відчуження об`єктів нерухомого майна №74685574 від 02.12.2016р., зал товарних взірців за адресою вул. Чорновола, 157 належить Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль".

Реєстраційний номер нерухомого майна 14857864, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 24.05.2006 року.

Підстава виникнення права власності - договір про поділ нерухомого майна №1082 від 05.05.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Кучак Н.В.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №75850881 від 15.12.2016р.. приміщення адміністративного корпусу за адресою: вул. Чорновола, 159, належить Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль». Реєстраційний номер нерухомого майна 36581583, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 11.05.2012 року Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності б/н від 04.05.2012р., що видане Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (а.с. 56-59).

Згідно даних Державного реєстру земель та даних Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку, право користування земельною ділянкою та договір оренди землі, яка розташована в м. Івано-Франківську по вул. Чорновола, 157, 159 за Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» не зареєстровано та не укладено.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, з інформації наданої ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківської області від 21.12.2016 року № 1217/9/09-15-12-03-23/2819, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» за користування земельною ділянкою по вул. Чорновола, 157 протягом 2014 року сплатило 13519,00 грн податкових зобов`язань; протягом 2015 року сплатило 16031,27 грн податкових зобов`язань; протягом 2016 року сплатило 37533,00 грн податкових зобов`язань. Відповідно до даної інформації, за користуванню земельною ділянкою по вул. Чорновола, 159 протягом вказаного періоду, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» жодних податкових зобов`язань не декларувало та не сплачувало. Відповідно до інформації наданої ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 24.04.2017р. №111/9/09-15-12-03-23/3484, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» за користування земельною ділянкою по вул. Чорновола, 157 протягом 2016 року задекларувало 37533,51 грн та сплатило 37533,00 грн податкових зобов`язань; протягом 2017 року задекларувало 63643,22 грн та сплатило 13734,99 грн податкових зобов`язань.

Судом встановлено, що відповідач з моменту виникнення права власності на нерухоме майно звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою щодо оформлення договору оренди, оскільки, у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею. Дані обставини підтверджуються витягом із рішення Івано-Франківської міської ради від 06.09.2012 року № 848-29.

На виконання вказаного рішення, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» вчиняло усі можливі дії, передбачені чинним законодавством, щодо укладення з позивачем договору оренди земельної ділянки. Проте, договір оренди вказаної земельної ділянки не було укладено, рішенням сесії Івано-Франківської міської ради від 15.12.2017 року №410-17 Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено в затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 157, 159 в оренду.

У звзяку із не укладенням договору оренди на спірну земельну ділянку, позивачем було здійснено розрахунок орендної плати та нараховано за володіння і користування вказаною земельною ділянкою в період з 01.04.2016 року - 31.12.2017 року кошти в сумі 254300,14 грн. Як вбачається з матеріалів жданої справи, позивач вважає, що дані кошти є збережені відповідачем безпідставно.

Отже, предметом позову в даній справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами, права власності на землю є: територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Положеннями частини першої статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина перша статті 123 Земельного кодексу України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України).

Місцевим господарським судом встановлено, що Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є власником нерухомого майна у м. Івано-Франківську по вул. Чорновола, 157, 159, проте матеріали справи не містять доказів належного оформлення власником права користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно зі статтею 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Згідно із частиною 1 статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Пунктом 14.1.147 Податкового кодексу України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Зі змісту статей 14, 288 Податкового кодексу України вбачається, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, вартості земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Частинами першою, другою статті 20 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, Харківською міською радою не надано до матеріалів справи витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

При цьому, із наведених вище норм чинного законодавства не вбачається можливість зазначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж оформлення у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, що спростовує доводи скаржника про те, що вказані докази є необов`язковими для розрахунку розміру орендної плати.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Водночас, за змістом ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Як уже було зазначено вище, Відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці. При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування земельною ділянкою АТ "Райфайзен банк Аваль", зокрема, укладення договору оренди з Івано-Франківською міською радою та державної реєстрації такого права.

Таким чином, відповідач користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (ч.2 ст.152 Земельного кодексу України).

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Натомість, предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою АТ "Райфайзен Банк Аваль", зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Івано-Франківською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Отже, АТ "Райфайзен банк Аваль" як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Проте, слід зазначити, що належних та допустимих доказів підставності та обґрунтованості визначення Івано-Франківською міською радою розміру земельної ділянки по Чорновола, 157,159 яка використовується відповідачем позивачем не подано.

Зазначені обставини є суттєвими, оскільки прямо впливають на розмір заявлених вимог, а отже мають бути доведені та підтверджені належними доказами.

В даному випадку, як на підставу нарахування відповідачу безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю, позивач посилався на акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 20.12.2016 року, яким було встановлено, що відповідачем використовується земельна ділянка по вул. Чорновола, 157,159 у місті Івано-Франківськ, орієнтовною площею 0,162 га для використання та обслуговування нежитлових адміністративних будівель.

На підставі вищенаведеного акту, позивачем здійснено розрахунок розміру орендної плати за період з 01.04.2016 по 31.12.2017, згідно з яким, площа, яка займається відповідачем, складає орієнтовно 0,162 га, інформація про земельну ділянку не внесена до відомостей Державного земельного кадастру.

В даному випадку, площа земельної ділянки визначена на підставі акту обстеження земельної ділянки. Однак, чинним законодавством не передбачено формування земельних ділянок на підставі актів обстеження земельних ділянок, які не є документацією землеустрою згідно положень ст. 25 Закону України "Про землеустрій".

Разом з тим, не заслуговують на увагу суду покликання позивача/апелянта на листи Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 06.03.2017 року та 23.03.2017 року, який на думку позивача є уповноваженим органом встановлювати ціну.

Окрім того, варто зазначити, що відповідач після виникнення у нього права власності на нерухомі споруди, звертався до позивача із заявою на оформлення земельної ділянки, однак, йому було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0, 2935 по вул. Чорновола, 157,159, для обслуговування залу товарних взірців та адміністративного корпусу, про що свідчить наявне у матеріалах справи рішення від 15.12. 2017 № 410-17 «Про розгляд клопотань фізичних і юридичних осіб з земельних питань».

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.

Згідно зі статтею 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2019 року по справі № 922/536/18 та від 08.08.2019 року по справі № 922/1276/18.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, що спірна земельна ділянка не є сформованим об`єктом цивільних прав, беручи до уваги, що технічна документація на спірну земельну ділянку не розроблялася та відомості щодо неї до Державного земельного кадастру не внесені.

За таких обставин є обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що визначення позивачем розміру орендної плати самостійно шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі є безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанцій про недоведеність позовних вимог за відсутності технічної документації на спірну земельну ділянку та витягу про нормативну грошову оцінку землі, наявність яких необхідна для підтвердження розрахунку безпідставно одержаних коштів, виходячи з розміру саме недоотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою, а відтак підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи все вищевказане в сукупності, необхідно зазначити, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини даної справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/746/19 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складено та підписано 23.03.2020 року.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя О.Л.Мирутенко

Суддя М.Б.Желік