ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2020 року Справа № 908/3421/19

м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Широбокової Л.П. - доповідач,

суддів: Кощеєва І.М., Подобєда І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2020 у справі №908/3421/19 (суддя Топчій О.А., повне рішення складено 03.02.2020)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий впроваджувальний центр «Гандікап», м. Запоріжжя

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив», м. Запоріжжя

про стягнення 78223,78 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий впроваджувальний центр «Гандікап» (надалі позивач) звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» (надалі відповідач) та просило стягнути заборгованість - 68 625,60 грн, 3% річних - 2 735,62 грн, інфляційні втрати - 6 862,56 грн, а також судові витрати у справі - судовий збір 1921 грн та витрати на правову допомогу - 6000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовує порушенням відповідачем зобов`язань за договором №16/7071 від 02.11.2016 на придбання ресурсів щодо оплати поставлених ресурсів на суму 68625,60 грн та наявність підстав щодо застосування положень ст. 625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що обов`язок здійснити оплату за товар виникає після надання позивачем документів, зазначених в п. 6.4. договору, зокрема, надання доказів здійснення постачальником реєстрації відповідної податкової накладної в ЄРПН у відповідності до вимог чинного законодавства України. Також у відзиві на позов зазначав, що позивач невірно виначив суму поставленого товару, яка за зазначеними ним накладними становить лише 1 317 356,40 грн, тому невірно визначена сума боргу.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.01.2020 у справі №908/3421/19 (суддя Топчій О.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничо впроваджувальний центр «Гандікап» основний борг - 51 193,20 грн, інфляційні втрати - 5 287,35 грн, 3% річних - 2 040,71 грн, судовий збір - 1 437,15, витрати на правничу допомогу - 4000,00 грн. В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач довів належними доказами факт постачання товару, строк оплати якого відповідно до умов договору настав, втім допустив арифметичну помилку при визначенні суми боргу, в зв`язку з чим вимоги задовольнив частково та здійснив перерахунок інфляційних втрат і річних відповідно до суми боргу. Доводи відповідача відхилив з огляду на те, що відповідно до умов договору строк оплати товару не пов`язаний із здійснення постачальником реєстрації відповідної податкової накладної в ЄРПН.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне дослідження доказів і встановлення обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині задоволених вимог скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначав, що дійсно отримав від позивача спірний товар, втім в порушення п. 6.4.1 договору позивач не надав доказів здійснення реєстрації частини податкових накладних в ЄРПН у відповідності до вимог чинного законодавства України, що є підставою для відповідача не здійснювати оплату товару, тому строк оплати товару не настав. Також вказує, що з цих підстав ним було змінено призначення платежу за деякими платежами. Він звертав увагу суду, що позивач невірно визначив суму поставки товару за накладними, що є предметом спору, а також відповідно і суму оплати, втім суд першої інстанції не надав цьому належної оцінки, в зв`язку з чим безпідставно задовольнив позовні вимоги. Заперечує проти покладання на нього витрат на професійну правничу допомогу, вважає їх неспівмірними, посилається на безпідставне включення до складу витрат вивчення документів та усної консультації, які охоплюються послугою щодо підготовки та подання позовної заяви, відсутність належних та допустимих доказів щодо надання правничої допомоги.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2020 (колегія суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Кощеєва І.М., Подобєда І.М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2020 у справі №908/3421/19. Розгляд апеляційної скарги визначено проводити в порядку письмового провадження відповідно до положень ст.12, ч. 10 ст. 270 ГПК України.

Позивач надіслав до суду відзив, в якому проти доводів апелянта заперечив, посилаючись на те, що договором не передбачено право покупця відмовитися від оплати або зменшити її розмір у разі відсутності остаточної реєстрації податкових накладних; відсутністю в зв`язку з цим збитків у відповідача, оскільки ще не минуло 1095 днів з моменту вчинення операцій та визнання в судовому порядку протиправним рішення ДФС у Запорізькій області в частині включення позивача до переліку ризикових платників податків. Вважає рішення суду законним і обгрунтованим, зокрема і в частині витрат на правову допомогу, які доведені належними та допустимими доказами і відповідають положенням ст. 126-129 ГПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

Як підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами, між ПрАТ «Запоріжвогнетрив» - покупець та ТОВ «НВПЦ «Гандікап» - постачальник укладено договір №16/7071 від 02.11.2016 на придбання ресурсів (далі за текстом - договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передати, а покупець прийняти та оплатити товари/продукцію/матеріали (далі - ресурси), на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 2.1. договору кількість, номенклатура ресурсів зазначаються у специфікаціях до даного договору, що є його невід`ємною частиною.

Згідно п. 4.1. договору поставка ресурсів здійснюється за цінами, що визначені у відповідності з умовами поставки, зазначеними у специфікаціях та включають всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування та інші витрати постачальника, пов`язані з постачанням ресурсів.

Відповідно до п. 5.2. договору оплата за поставлені ресурси буде здійснюватися протягом строку, зазначеного в специфікації, який відраховується з моменту поставки ресурсів та надання документів, зазначених в п. 6.4. даного договору.

За умовами п. 6.4. договору постачальник зобов`язаний надати покупцю до початку приймання ресурсів наступні документи: рахунок на оплату ресурсів; транспортні та супровідні документи (в т.ч. товарно-транспортну накладну (оригінал) і накладну на поставлені ресурси (оригінал) при поставці автомобільним транспортом; залізничну накладну (копія) при поставці залізничним транспортом; сертифікат або паспорт якості постачальника або виробника (у разі, якщо постачальник не є виробником); пакувальні документи; сертифікат санітарно-гігієнічного висновку та сертифікат радіологічної безпеки (у визначених законодавством випадках); акт приймання-передачі ресурсів (в 2-х екземплярах), оформлений з боку постачальника; інші документи, зазначені в специфікації.

В п. 10.5. договору сторони обумовили, що даний договір діє до 31.12.2016. закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань (в тому числі гарантійних) по даному договору.

Додатковою угодою №2 від 30.12.2017 строк дії договору продовжено до 01.11.2018.

Сторонами було укладено специфікації до договору, зокрема спірні специфікації №11 від 24.01.2018 та №12 від 02.05.2018, в яких визначили, що постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти та оплатити товар на загальну суму 1 284 000,00 грн по кожній специфікації. Строки поставки: січень-квітень 2018 року та травень-серпень 2018 року. Умови оплати: 100% протягом 20 календарних днів від дати поставки.

Предметом спору у даній справі є постачання товару за 26 видатковими накладними та заборгованість з оплати товару в сумі 68625,60 грн.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що за видатковими накладними №5 від 25.01.2018 (рахунок №11), №9 від 05.02.2018 (рахунок №12) та №17 від 06.02.208 (рахунок №18) було поставлено товару на загальну суму 63831,60 грн, який відповідачем оплачено в повному обсязі 29.03.2018 згідно платіжного доручення №2121.

За видатковими накладними №45 від 29.03.2018 (рахунок №29) та №47 від 04.04.2018 (рахунок №46) було поставлено товару на загальну суму 26234,40 грн, який відповідачем оплачено в повному обсязі 01.06.2018 згідно платіжного доручення №3737.

За видатковими накладними №74 від 03.05.2018 (рахунок №74) та №85 від 22.05.2018 (рахунок №91) було поставлено товару на загальну суму 123663,60 грн, який відповідачем оплачено в повному обсязі 26.06.2018 згідно платіжного доручення №4345 на загальну суму 136209,60 грн, включаючи оплату рахунку №82 на суму 12546 грн, поставка за яким не являється предметом спору.

За видатковими накладними №64 від 25.04.2018 (рахунок №65), №89 від 24.05.2018 (рахунок №94), №88 від 25.05.2018 (рахунок №95), №91 від 29.05.2018 (рахунок №97), №105 від 07.06.2018 (рахунок №113), №115 від 14.06.2018 (рахунок №122), №116 від 14.06.2018 (рахунок №123), №123 від 20.06.2018 (рахунок №131), №119 від 21.06.2018 (рахунок №127), №120 від 21.06.2018 (рахунок №128), №121 від 21.06.2018 (рахунок №129), №122 від 22.06.2018 (рахунок №130) було поставлено товару на загальну суму 1007420,40 грн, який відповідачем оплачено в повному обсязі 13.07.2018 згідно платіжного доручення №4762.

За видатковими накладними №129 від 26.06.2018 (рахунок №134) та №111 від 27.06.2018 (рахунок №118), №112 від 27.06.2018 (рахунок №119) було поставлено товару на загальну суму 40698,00 грн, який відповідачем оплачено 30.07.2018 згідно платіжного доручення №5219 частково на загальну суму 40392,00 грн. Заборгованість становить 306,00 грн по рахунку №134 від 26.06.2018, що зазначено відповідачем у відзиві на позов від 04.01.2020 за №18/11.

За видатковими накладними №133 від 04.07.2018 (рахунок №139), №134 від 05.07.2018 (рахунок №141), №138 від 10.07.2018 (рахунок №145), №143 від 13.07.2018 (рахунок №149) було поставлено товару на загальну суму 55508,40 грн. Доказів оплати вказаного товару матеріали справи не містять.

Таким чином, за спірними накладними було здійснено постачання товару на 1317356,40 грн, оплачено 1261542,00 грн. Докази оплати 55814,40 грн відповідачем не надано.

Посилаючись на виконання своїх зобов`язань з поставки товару та порушення з боку відповідача умов щодо оплати товару, Позивач звернувся з позовом про стягнення боргу 68 625,60 грн, 3% річних - 2 735,62 грн, інфляційних втрат - 6 862,56 грн на підставі ст. 625 ЦК України, що і є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

З аналізу спірних правовідносин, що склалися між сторонами, суд доходить висновку, про наявність правовідносин з постачання товару.

Згідно зі ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України до договорів поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із характеру відносин сторін.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк у відповідності з вказівками закону, договору; одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст.530 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до умов Специфікацій №11 та №12 відповідно до вище перерахованих видаткових накладних позивач передав, а відповідач прийняв в спірний період з 05.01.2018 по 13.07.2018 товар на загальну суму 1317 356,40 грн, оплачено 1261542,00 грн. Докази оплати 55814,40 грн відповідачем не надано.

Відповідно до умов Специфікацій №11 та №12 товар повинен бути оплачений протягом 20 календарних днів від дати поставки. У п. 5.2. договору також визначено оплату за поставлені ресурси в залежність від надання документів, зазначених в п. 6.4. даного договору.

За приписами статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно з договором купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару та документи, що стосуються товару, не передані покупцеві у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві. Крім того, виходячи зі змісту ст.ст. 688 та 690 ЦК України, товари, від яких покупець відмовився, повинні прийматися ним на відповідальне зберігання.

Як встановлено судом, товар покупцем було прийнято, від отримання товару він не відмовився, в накладних зауважень щодо відсутності документів, визначених п. 6.4. договору не зазначав, актів про їх відсутність не складав, вимоги щодо надання відсутніх документів з часу поставки товару відповідачем також не заявлялося.

Відтак, суд доходить висновку, що документи, визначені у п. 6.4. договору, відповідачу були надані під час поставки товару.

Запереченням відповідача з цього приводу, як і доводом апеляційної скарги, є те, що в порушення п. 6.4.1 договору позивач не надав доказів здійснення реєстрації частини податкових накладних в ЄРПН у відповідності до вимог чинного законодавства України, що є підставою для відповідача не здійснювати оплату товару, тому строк оплати товару не настав.

Втім, умови п. 6.4.1 договору не пов`язують строк оплати отриманого товару з фактом реєстрації накладних, а визначають інші наслідки у вигляді відшкодування збитків.

Крім того, судом встановлено, що фактично неоплаченою є поставка ресурсів за видатковими накладними №133 від 04.07.2018 (рахунок №139), №134 від 05.07.2018 (рахунок №141), №138 від 10.07.2018 (рахунок №145), №143 від 13.07.2018 (рахунок №149), а як стверджує відповідач, позивач не зареєстрував податкові накладні по поставках за накладними №116 від 14.06.2018 (рахунок №123), №123 від 20.06.2018 (рахунок №131) та №119 від 21.06.2018 (рахунок №127) та він направив оплату за поставками березня 2019 року, що не являються предметом спору. Враховуючи, що момент оплати поставленого товару не пов`язується з реєстрацією податкових накладних, тому суд не приймає заперечення відповідача щодо зміни призначення у вже здійсненому платежі.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України).

З огляду на встановлене, строк оплати спірного товару, який неоплачений, є таким, що настав відповідно 24.07.2018, 30.07.2018 та 02.08.2018.

Доказів сплати цього боргу суду не надано, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 55814,40 грн.

Відповідно до ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргумегнтам учасників справи.

У вказаній справі суд першої інстанції фактично ухилився від встановлення обставин справи та оцінки доказів, не зважив на доводи відповідача, що позивач фактично заявив вимоги за накладними, поставка за якими становить суму 1317356.40 грн. а не як зазначає позивач - 1393906,80 грн. Матеріали справи не містять доказів поставки товару за накладними, що є предметом спору на суму 1393906,80 грн, як зазначив суд першої інстанції, як і доказів оплати на суму 1 342 713.60 грн.

Суд самостійно не встановив ці обставини, а погодився з позивачем, незважаючи на те, що відповідач заперечував вказані обставини, та здійснив арифметичну дію віднімання зазначених позивачем сум, встановивши, що позивач допустив арифметичну помилку. Останній виходив з підписаного сторонами акту звіряння розрахунків від 12.12.2018. Втім, у вказаному акті розрахунків зазначено саме суму оплати 1393906,80 грн, а не суму постачання товарів, яка включає і платежі за товар, що отриманий в 2017 році та не є предметом спору. Сума поставки вказана 1342713,50 грн з врахуванням накладних, які не заявлялися позивачем в спорі, тому неможливо визначити суму боргу без дослідження всіх обставин постачання та оплати товару, який є саме предметом спору. Суд першої інстанції в порушення положень ст. 236 ГПК України від суми оплати, заначеної в акті, відняв суму поставки, та таким чином отримав суму боргу, що не відповідає ні фактичним обставинам справи, ні звичайній логіці.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач розраховує річні за період з 02.08.2018 по 29.11.2019, а інфляційні - з врахуванням індексу інфляції за серпень 2018 - жовтень 2019 включно відповідно до заявленої ним суми боргу - 68 625,60 грн.

Здійснивши розрахунок вказаних сум відповідно до встановленої суми боргу - 55 814,40 грн, апеляційний суд встановив, що з відповідача підлягають стягненню річні за період з 03.08.2018 по 29.11.2019 в сумі 2220,36 грн, інфляційні з врахуванням індексу інфляції за серпень 2018 - жовтень 2019 включно - 5764,71 грн. В решті вимоги про стягнення річних та інфляційних задоволенню не підлягають в зв`язку з невірно взятою базою для їх нарахування.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права в частині повного та всебічного розгляду справи, що вплинуло на прийняття правильного рішення по суті спору, рішення суду від 29.01.2020 у справі №908/3421/19 підлягає зміні в частині стягнених сум та розподілу судових витрат.

Втім, доводи апеляційної скарги щодо відсутності обов`язку сплати за отриманий товар не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, тому колегією суддів відхиляються, а апеляційна скарга залишається без задоволення. Доводи щодо неповного з`ясування обставин справи, не надання оцінки доводам відповідача щодо невірного розрахунку є обгрунтованими, але не є підставою для повної відмови в позові.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеними вимогам, які задоволені на 82%.

В суді першої інстанції позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 6 000,00 грн, які судом задоволені частково в сумі 4000 грн. Втім, суд не здійснив розподіл вказаних витрат відповідно до положень ч. 4 ст. 129 ГПК України, а здійснив їх зменшення.

Суд не врахував, що відповідно до положень ч.5, 6 ст. 126 ГПК України таке зменшення витрат на професійну правничу допомогу суд може здійснити лише за клопотанням сторони та обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач такого клопотання, підтвердженого доказами, не заявляв, у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив заперечував проти заявленого розміру витрат, посилаючсь на те, що справа є малозначною та відсутність доказів щодо потраченого адвокатом часу на збирання доказів та підготовку позову. Доказів протилежного не надав.

Позивачем підтверджено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме договір про надання правової допомоги від 22.03.2019, укладений між ТОВ «НВПЦ «Гандікап» та адвокатом Гроною Д.С.; ордер серії ЗП №036837; акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.11.2019; рахунок на оплату №16 від 28.11.2019 на суму 6000,00 грн; платіжне доручення №243 від 28.11.2019 про сплату адвокату 6 000,00 грн, адвокат за своїм підписом подавав позовну заяву, інші письмові заяви та брав участь в судових засіданнях. Тому апеляційний суд погоджується в цій частині с висновком суду першої інстанції щодо доведеності витрат на професійну правничу допомогу. Їх сума, з врахуванням часткового задоволення позову, буде складати 4920,00 грн та підлягає стягненню з відповідача.

В суді апеляційної інстанції (відзив на апеляційну скаргу №50 від 13.03.2020) позивач заявив до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.

Вказані витрати підтверджені договором про надання правової допомоги від 01.01.2020, що укладений між ТОВ «НВПЦ «Гандікап» та адвокатом Гроною Д.С.; ордером №1012435 від 13.03.2020; акт приймання-передачі виконаних робіт від 13.03.2020 відповідно до якого були надані послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу, витрачений час 4 години, вартість 1000 грн; рахунок на оплату №4 від 13.03.2020 на суму 1000,00 грн; платіжне доручення №490 від 13.03.2020 про сплату адвокату 1000,00 грн, адвокат за своїм підписом подав відзив на апеляційну скаргу.

Заперечень щодо вказаної заяви від відповідача не надійшло.

За приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги витрати по її розгляду покладаються на апелянта - відповідача, зокрема і на професійну правничу допомогу позивача в сумі 1000 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» на рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2020 у справі №908/3421/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2020 у справі №908/3421/19 змінити в частині стягнених сум та розподілу судових витрат, виклавши частину другу резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» (69106, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе,буд.22-Б/1, ідентифікаційний код юридичної особи 00191885) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничо впроваджувальний центр «Гандікап» (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд.95-А, ідентифікаційний код юридичної особи 35553411) борг - 55 814,40 грн (п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот чотирнадцять грн 40 коп), інфляційні втрати - 5 764,71 грн (п`ять тисяч сімсот шістдесят чотири грн 71 коп), 3% річних - 2 220,36 грн (дві тисячі двісті двадцять грн 36 коп), судовий збір - 1 575,22 грн (одна тисяча п`ятсот сімдесят п`ять грн 22 коп), витрати на правничу допомогу - 4920,00 грн (чотири тисячі дев`ятсот двадцять грн)».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта - Приватне акціонерне товариство «Запоріжвогнетрив».

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» (69106, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе,буд.22-Б/1, ідентифікаційний код юридичної особи 00191885) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничо впроваджувальний центр «Гандікап» (69005, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд.95-А, ідентифікаційний код юридичної особи 35553411) витрати на правничу допомогу в апеляційному суді - 1000,00 грн (одну тисячу грн), про що видати наказ.

Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків визначених в ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.М. Подобєд