РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2020Справа № 910/11561/19

Господарський суд міста Києва у складі:

судді - Бондаренко Г. П.,

за участю секретаря - Лебович А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи № 910/11561/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» (04080, м. Київ, вул. Олексія Терьохіна, буд.8 А, офіс 111, ідентифікаційний код: 41264766).

До Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕГІОН-ЩИТ" (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ТРЬОХСВЯТИТЕЛЬСЬКА, будинок 9, офіс 1; )

Про визнання нікчемних договорів недійсними

Суддя: Бондаренко Г.П.

Секретар судового засідання: Лебович А.О.

Представники учасників справи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "ФОРТУНА-БАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кухарева Володимира Валентиновича (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕГІОН-ЩИТ" (далі - відповідач) про визнання нікчемних договорів недійсними.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить визнати недійсними нікчемні правочини з погашення заборгованості за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 19.06.213 № 04КЛ/81/1070/ЮР, а також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1921, 00 грн.

23.09.2019 Суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив на 12.11.2019.

07.11.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні 12.11.2019 Суд на місці ухвалив за власною ініціативою продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 10.12.2019.

21.11.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив.

10.12.2019 Суд для реалізації процесуальних прав відповідачем, ухвалив відкласти розгляд справи в підготовчому судовому засіданні в межах підготовчого провадження у справі № 910/11561/19, підготовче судове засідання призначив на 24.12.2019. ухвалою від 10.12.2019 викликав відповідача в судове засідання на 24.12.2019.

В судове засідання 24.12.2019 прибув представник позивача, представник відповідача був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки судне повідомив. Суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 21.01.2020.

10.01.2019 від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кухарева Володимира Валентинович надійшло клопотання № 328/14 від 08.01.2020 про заміну Публічного Акціонерного товариства "ФОРТУНА-БАНК" правонаступником. Розгляд даного клопотання просив проводити в судовому засідання призначеному на 21.01.2020 за відсутності представника.

21.02.2020 Суд постановив ухвалу про заміну сторони її правонаступником, ухвалив замінити Публічне акціонерне товариство «ФОРТУНА-БАНК» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», та відклав судове засідання по суті справи на 27.02.2020.

27.02.2020 на місці суд ухвалив відкласти судове засідання по суті справи на 05.03.2020 за клопотанням представники позивача.

В судовому засіданні 05.03.2020 представник позивача подав клопотання про зміну предмету позову, в якому виклав позовні вимоги наступним чином:

- Застосувати наслідки недійсності нікчемних правочинів з погашення заборгованості за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії, шляхом визнання Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» кредитором за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 19.06.213 № 04КЛ/81/1070/ЮР.

Клопотання обґрунтоване тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» набуло процесуальну суб`єктність в межах справи № 910/11561/19 вже після закінчення підготовчого судового засідання, що фактично позбавило можливості реалізувати своє право на зміну предмету позову.

Суд, розглянувши клопотання позивача про зміну предмету позову, постановив ухвалу про відмову у його задоволенні, оскільки при укладанні договору про відступлення прав вимоги та також договору купівлі-продажу майнових прав, купівлі-продажу рухомого майна (основних засобів) Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» як новий кредитор повинен був бути обізнаний із реальним станом справ, в тому числі щодо існування судового провадження та його стадії. Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 статті 46 ГПК України, позивач має право змінити предмет позову до закінчення підготовчого засідання. Норми Господарського процесуального кодексу не дають права позивачеві змінювати предмет або підстави позову в судовому засіданні по суті справи. За таких обставин, заява про зміну предмету позову на стадії розгляду справи по суті не підлягає прийняттю до розгляду і у її задоволенні належить відмовити.

За таких обставин, суд розглядає справу відповідно до первісно заявлених позовних вимог. При цьому, позивач у справі (його правонаступник) не позбавлені можливості звернутися до суду з іншим позовом (з іншим предметом позову) для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 216 для належного проведення судового засідання по суті, надання можливості представникам сторін виступити із вступним словом для викладення своєї позиції, Суд відклав розгляд справи по суті на 19.03.2020 за клопотанням представника позивача.

В судове засідання 19.03.2020 представники сторін не з`явились.

Відповідно до частини 3 статті 222 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши всі наявні документи у матеріалах справи № 910/11561/19, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно та безпосередньо оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.06.2013 між Публічним акціонерним товариством «ФОРТУНА-БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ЩИТ» було укладено договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 04КЛ/81/1070/ЮР (із змінам до нього), відповідно до якого банк надав кредит зі сплатою 18 (вісімнадцять) процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості 45 000 000 (сорок п`ять мільйонів) гривень 00 копійок, з кінцевим терміном повернення кредиту - 24 січня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором додатково було укладено:

- Договір іпотеки між Публічним акціонерним товариством «ФОРТУНА-БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОР ЕНЕРГОГРУП» (майновий поручитель Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ЩИТ») від 27.06.2013 (із змінами та доповненнями).

- Договір застави № 043Т/81/1070/ЮР-1 (із змінами до нього) від 31.08.2015 між Публічним акціонерним товариством «ФОРТУНА-БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ЩИТ», згідно якого останній передав Банку в заставу: майнове право вимоги за договором поставки № ЛА2204 від 22.04.2015 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОПІЦА-К» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ЩИТ»; №2904-15/К від 29.04.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор Енерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІОН-ЩИТ»; договір поставки № 0512/14ЛН від 05.12.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафто-Зеларт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГЮН-ЩИТ»; договір поставки № ЛЦ2211 від 22.11.2013, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТРЕТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕГЮН-ЩИТ».

- Договір застави № 043Т/81/1070/ЮР від 13.08.2015 між Публічним акціонерним товариством «ФОРТУНА-БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДИСТРИБ`ЮТОРСЬКА КОМПАНІЯ «ФАРМАТЕК», відповідно до якого товариство передало в заставу майнові права за Договором банківського вкладу № 11ДПС/267/1505/ЮР від 12.08.2015 на суму 11 800 000,00 грн, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 04КЛ/81/1070/ЮР.

Позивач зазначив, що протягом січня-листопада 2016 відповідачем відбулося погашення кредитної заборгованості за Договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 04КЛ/81/1070/ЮР від 19.06.2013 шляхом проведення операцій з повернення сум кредиту за платіжними дорученнями. Крім того, позивач зазначив, що банком здійснювалися примусові дії зі списання відсотків з рахунку відповідача за вищевказаним кредитним договором на підставі меморіальних ордерів.

В подальшому на підставі рішення Правління Національного банку України від 26.01.2017 № 55-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства "ФОРТУНА-БАНК" до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 27.01.2017 № 320 «Про запровадження тимчасової адміністрації в акціонерному товаристві "ФОРТУНА-БАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 21 лютого 2017 року № 89-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ФОРТУНА-БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21 лютого 2017 року № 665, «Про початок процедури ліквідації акціонерного товариства «ФОРТУНА-БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 521 від 11 березня 2019 року про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію акціонерного товариства «ФОРТУНА-БАНК» та делегування повноважень Кухареву Володимиру Валентиновичу з 14 березня 2019 року.

Як зазначено у позовній заяві 19 червня 2019 року Наказом Публічного акціонерного товариства «ФОРТУНА-БАНК» № 16-3 «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів)», за результатом акту засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на предмет нікчемності від 18.06.2019, визнано нікчемними правочини з погашення заборгованості протягом січня - листопада 2016, у сумі 33 088 695,08 грн по договору № 04КЛ/81/1070/ЮР та розпочато претензійно-позовну роботу щодо застосування наслідків нікчемності правочинів (договорів).

Позивач посилається на те, що операції з повернення сум кредиту за платіжними дорученнями та списання банком відсотків з рахунку відповідача на підставі меморіальних ордерів мають ознаки нікчемності, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та не відповідають порядку погашення такої заборгованості згідно кредитного договору, оскільки на переконання позивача:

- Банк фактично відмовився від власних майнових вимог в період неможливості виконання банком своїх зобов`язань перед кредиторами, що призвело до порушення пунктів 1, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

- Банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

В обґрунтування позиції щодо нікчемності таких правочинів, позивач зазначив, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалось боржником за рахунок коштів, перерахованих йому з поточних рахунків фізичних та юридичних осіб, які були відкриті у Публічному акціонерному товаристві "ФОРТУНА-БАНК", при цьому розрахунки не відбувались реальними грошовими коштами, а шляхом внутрішніх проводок у системі банку, тобто мало місце коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що свідчить про штучність та фіктивність створення правових підстав для закриття кредитного договору, внаслідок чого ліквідні активи (кредитні договори та їх забезпечення) банк втратив.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно правочини можуть бути як односторонніми, двосторонніми так і багатосторонніми. Односторонні правочини виражають односторонню волю особи, яка його вчиняє. Двосторонні, або ж багатосторонні правочини (договори) є саме домовленістю осіб про встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, між сторонами було укладено кредитний договір № 04КЛ/81/1070/ЮР (далі-Договір), відповідно до умов якого кредитор (позивач) зобов`язувався надати грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник (відповідач) зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання передбачені договором.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що кредит надається шляхом перерахування суми траншів з позичкового рахунку позичальника в гривнях на поточний рахунок позичальника, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ФОРТУНА-БАНК".

Відповідно до пункту 2.4 Договору повернення кредиту (траншу) здійснюється шляхом перерахування позичальником коштів на позичковий рахунок.

На виконання своїх зобов`язань, за кредитним договором відповідач в період протягом січня-листопада 2016 року здійснював погашення сум кредиту шляхом перерахування власних коштів із поточного рахунку за платіжними дорученнями.

З положень статей 8 та 22 закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» випливає, що власник рахунку має право у будь-який час розпоряджатися коштами, які перебувають на такому рахунку на умовах та у порядку, встановленому Законом та договором.

На кошти, що розміщені на банківських рахунках поширюється право власності, що також підтверджується статтями 1058 та 1066 Цивільного кодексу України.

Зокрема, частиною 3 статті 1066 Цивільного кодексу України передбачено, що Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного господарського від 05.12.2018 у справі № 911/3880/15, укладення договору і спосіб його виконання не є тотожним.

Правочин є нікчемним з пункту 1 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у разі, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Проведення банком операції з погашення заборгованості по кредиту на виконання кредитного договору та перерахування коштів з поточного рахунку не є правочином у розумінні статей 202, 626 Цивільного кодексу України та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а є його виконанням.

Частиною 3 статті 1068 Цивільного кодексу України внормовано, що Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1071 Цивільного кодексу України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Так, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів) або на підставі розрахункових документів стягувачів (пункт 1.7 Інструкції).

Відповідно до пункту 20.1 статті 20 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» (в редакції чинній на момент здійснення погашення заборгованості) ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно

на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»).

Тому, Суд відхиляє доводи позивача щодо обґрунтування нікчемності правочину щодо здійснення погашення заборгованості шляхом перерахування коштів із поточного рахунку на позичковий рахунок за платіжними дорученнями за рахунок коштів, які надходили на поточний рахунок позичальника (відповідача) від третіх осіб.

Відповідно виконання умов кредитного договору могло бути здійснено і за рахунок коштів, які були зараховані самим позичальником на його поточний рахунок, а не третіми особами. Проте, посилання позивача на те, що не було реального надходження коштів в Банк, а фактично відбулось корегування балансу/зміна обліку грошових зобов`язань є недоцільним, оскільки відповідно до кредитного договору позичальником є Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕГІОН-ЩИТ", яке у погашення заборгованості перераховує кошти на позичковий рахунок, що фактично і було здійснено, так як з наданих до матеріалів справи платіжних доручень видно, що платником є Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕГІОН-ЩИТ".

Перерахування коштів здійснювалось з поточного рахунку, який відкритий у Публічному акціонерному товаристві "ФОРТУНА-БАНК", відповідно кошти, які на ньому розміщені (які на нього надійшли) є його власністю, і саме відповідач визначає способи розпорядження власними грошовими коштами.

Перерахування грошових коштів, третіми особами, вкладниками Публічного акціонерного товариства "ФОРТУНА-БАНК", за рахунок яких відповідач здійснював погашення заборгованості, на рахунок відповідача не стосуються кредитних відносин, які виникли між банком та відповідачем, і не може бути підставою для визнання такого виконання кредитного договору недійсним, адже таке виконання не суперечить закону.

Спосіб погашення заборгованості повністю відповідав умовам кредитного договору, оскільки перерахування коштів здійснювалось з поточного рахунку позивальника на позичковий рахунок в Публічному акціонерному товаристві "ФОРТУНА-БАНК".

У позовній заяві позивач посилався на те, Банк додатково здійснив правочини зі списання коштів з погашення заборгованості за відсотками на підставі меморіальних ордерів за Договором.

За переконанням позивача такі дії Банку мають ознаки нікчемності, оскільки відповідно до пункту 4.3.5 позичальник зобов`язаний за власні кошти здійснювати оплату будь-яких витрат, у тому числі згідно діючих тарифів Кредитора, податків та інших платежів, пов`язаних з укладанням та виконанням Договору, договору іпотеки/застави та договорів страхування (полісів) - договірне списання.

Тим часом як примусове списання коштів з рахунку позичальника (вкладника) Банк має право здійснювати лише у випадках передбачених чинним законодавством України.

Відтак, на переконання позивача, у Банка були відсутні належні платіжні інструменти для перерахування грошових коштів зі списання відсотків з рахунку позичальника в погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки примусове списання грошових коштів з рахунку клієнта без його доручення можливе лише на підставі розрахункових документів стягувачів, які оформлюються на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом, тоді як позивач здійснив таке списання коштів меморіальними ордерами.

На спростування позиції позивача у відзиві відповідач зазначив, що Кредитний договір передбачав та надавав право банку на договірне списання коштів, тому списання банком коштів з рахунків позичальника без отримання платіжних документів не суперечить законодавству України.

Банк здійснював договірне списанні коштів на свою користь, на свої рахунки та для погашення боргу перед банком.

Після повного погашення заборгованості позичальника перед банком право застави банку припинилось. Також відповідно до додаткової угоди № 227 від 19.09.2016 сторони припинили дію кредитного договору.

Суд відхиляє такий довід позивача, з огляду на наступне.

Як було зазначено, одним із видів платіжних розрахункових документів меморіальний ордер, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій.

Пунктом 4.3.4 Договору передбачено, що позичальник зобов`язаний забезпечити сплату процентів в порядку, визначеному пунктом 2.8, а саме: сплата нарахованих процентів проводиться позичальником в валюті траншу, щомісячно протягом двох останніх банківських днів поточного місяця, починаючи з червня 2013 року, та в останній день користування кредитом, шляхом перерахування позичальником коштів на рахунок з обліку нарахованих процентів в гривнах.

Статтею 9 Договору урегульована процедура договірного списання коштів.

Так, відповідно до пункту 9.1 Договору з метою забезпечення належного (повного та своєчасного) виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту (траншів), сплати процентів, неустойки, кредитор має право, а позичальник доручає кредитору при настанні строку платежів за Договором здійснювати договірне списання коштів з поточних рахунків позичальника, відкритих в Публічному акціонерному товаристві "ФОРТУНА-БАНК".

Пунктом 9.2 Договору передбачено, що таке списання здійснюється на рахунки, на яких кредитор веде облік цих зобов`язань.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Тому, дії Банку щодо списання коштів з рахунку позичальника на підставі меморіальних ордерів цілком відповідало положенням законодавства та Кредитного договору, і не може визнаватись примусовим списанням.

Згідно з приписами пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

У позовній заяві позивач зазначає, що згідно рішення Правління Національного банку України від 03.06.2016 № 52-рш/БТ, під час проведення операцій та вивільнення іпотеки, діяла заборона щодо вивільнення отриманого АТ «ФОРТУНА-БАНК» забезпечення за кредитними операціями до повного погашення позичальниками заборгованості перед ПАТ «ФОРТУНА-БАНК».

Внаслідок погашення заборгованості протягом лютого - листопада 2016 року у сумі 33 088 695,08 грн, всупереч вимог Рішення Правління Національного банку України, яке було обов`язковим для виконання у встановленому законом порядку, Публічним акціонерним товариством «ФОРТУНА-БАНК» здійснено вивільнення отриманого забезпечення за кредитним договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 19 червня 2013 року, а саме за договором іпотеки від 27.06.2013 за реєстровим номером 2637 між ПАТ «ФОРТУНА-БАНК» та ТОВ «ФАКТОР ЕНЕРГОГРУП», яке виступає майновим поручителем ТОВ «ЛЕГІОН-ЩИТ» (предмет іпотеки: АГНКС, за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, буд. 16/2, розташована на земельній ділянці площею 0,54 га, заставною вартістю 8 100,0 тис. грн. та АГНКС, закритого типу, за адресою м. Тернопіль, вул. Галицька, буд. 38а, розташоване на земельній ділянці площею 0,93136 га, заставною вартістю 7 457,0 тис. грн.), саме в період існування у банку відповідних заборон, тобто виведена ліквідна іпотека.

Щодо посилання позивача на пункти 1, 2, 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як підстави нікчемності правочинів, Суд зазначає, що жодна з дій, а саме перерахування коштів за платіжними дорученнями та списання відсотків за меморіальними ордерами з поточного рахунку позичальника не передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Такими діями Банк, зокрема, і укладанням договорів застави щодо забезпечення виконання Кредитного договору, Банк не прийняв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, оскільки за умовами договору він є не зобов`язальною особою, а напроти - отримувачем зобов`язання від заставодавця.

Також, що не можна стверджувати, що такими діями банк відмовився від власних майнових вимог, оскільки погашення кредиту здійснювалося відповідно умов договору та не суперечило законодавству.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина 1 статті 236 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України внормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших (пункт 2.5).

Так, відповідно до частини 5 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

У позовній заяві позивач зазначив, що на підставі порушень виявлених комісією та наказами Публічного акціонерного товариства «ФОРТУНА-БАНК» застосовано наслідки нікчемності стосовно правочину щодо погашення заборгованості в рамках кредитного договору, що дало підстави для поновлення прав на предмети застави та іпотеки та звернення до суду.

До позовної заяви було додано лист-повідомлення № 164/14 від 19.06.19 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фортуна-Банк», в якому зазначено, що правочини з погашення заборгованості за кредитним договором у період січень-листопад 2016 визнано нікчемними.

Всупереч вимог рішення Правління НБУ від 03.06.2016 № 52-рш/БТ, яке отримано Публічним акціонерним товариством «Фортуна-Банк» у встановленому порядку було обов`язковим до виконання, здійснено вивільнення отриманого забезпечення за кредитним договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії від 19.06.2013 № 04КЛ/81/1070/ЮР, а саме за договором іпотеки від 27.06.2013 за реєстровим номером 2637 між Публічним акціонерним товариством «Фортуна-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп», яке виступило майновим поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон-Щит», саме в період існування у банку відповідних заборон.

У зв'язку з чим уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кухарев В.В. вимагав:

- від позивальника упродовж семи днів погасити заборгованість з моменту отримання листа по кредитному договору у сумі 33 088 695, 08 грн;

- від приватного нотаріуса КМНО Михайленка С.А. - вжити заходів для відновлення записів про іпотеку у Державному реєстрі речових прав згідно договору іпотеки від 27.06.2013 за реєстровим номером 2637.

Проте відповіді на даний лист Банк так і не отримав.

Суд звертає увагу позивача на те, що при виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними, наслідки нікчемності правочину настають для сторін у силу вимог закону, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб самостійно не може застосувати наслідки недійсності нікчемних правочинів, а в разі їх виявлення зобов`язаний вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності - звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" N 4452-VI (далі - Закон N 4452-VI) Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків, оскільки воно є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом, і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (пункт 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Позивач посилається на Постанову Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013, де визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Суд зазначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено перелік способів захисту прав, а саме: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Слід зазначити, що перелік способів захисту прав є невичерпним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17 звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому, за частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу, суд може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статтею 236 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні є забезпечення формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом викладення обґрунтованих правових позицій стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Суд зазначає, що однією із основних засад здійснення господарського судочинства є верховенство права, одним із фундаментальних аспектів якого є принцип правової визначеності із дотриманням якого забезпечується єдність судової практики. Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 04 червня 2019 у справі № 916/3156/17, враховуються судом при розгляді даної справи.

Викладена позивачем у позові вимога про визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, у зв'язку з чим у задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» (04080, м. Київ, вул. Олексія Терьохіна, буд.8 А, офіс 111, ідентифікаційний код: 41264766) відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 24.03.2020

Суддя Бондаренко Г.П.