ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2020 р. Справа № 910/11635/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Ходаківської І.П.

Владимиренко С.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 (суддя Джарти В.В.)

у справі № 910/11635/19 Господарського суду міста Києва

за позовом Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум"

про стягнення 108 490,87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" про стягнення 108 490,87 грн., з яких: 87 713,90 грн. складає інфляційне збільшення та 20 776,97 грн. - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" послалось на те, що 18.11.2013 Господарським судом міста Києва було ухвалено рішення у справі № 917/1495/13, яким присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № 14 від 16.12.2010 в розмірі 332 208,11 грн. Проте, відповідачем було сплачено зазначену суму лише 20.02.2014 на суму 100 000,00 грн. та 09.08.2019 на суму 232 208,11 грн., у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період невиконання відповідачем рішення суду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/11635/19 (суддя Джарти В.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" на користь Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" 20 776,97 грн. - 3% річних, 87 713,90 грн. - інфляційних втрат та 1 921,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції виходив з того, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/11635/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення є безпідставним і необґрунтованим. Апелянт вважає, що позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи та на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а відтак законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На думку відповідача, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з виконанням судового рішення, законних підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) немає.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 справа № 910/11635/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Демидова А.М. - головуючий, Ходаківська І.П., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/11635/19, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Позиції учасників справи.

31.01.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти апеляційної скарги заперечує і просить суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

16.12.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (замовник) та Державним підприємством "Полтавське управління геофізичних робіт" (підрядник) укладено договір № 14 від 16.12.2010, предметом якого є виконання підрядником (позивачем) комплексу промислово-геофізичних робіт в свердловині № 477 Короленківська згідно з обсягами, наданими до виконання замовником (відповідачем) у відповідності до умов цього Договору.

У зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" своїх зобов`язань з повної та своєчасної оплати виконаних Державним підприємством "Полтавське управління геофізичних робіт" робіт, Перший заступник прокурора міста Полтави в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості, Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" про стягнення заборгованості за зазначеним договором у розмірі 332 208,11 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2013 у справі № 917/1495/13 вказаний позов задоволено повністю та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" на користь Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" 332 208,11 грн. суми боргу за договором № 14 від 16.12.2010.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у подальшому, як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (ідентифікаційний код 35251246) змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" (ідентифікаційний код 35251246).

Згідно з приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже судове рішення, прийняте в справі № 917/1495/13, має преюдиційне значення для вирішення даного спору, а встановлені ним факти не потребують повторного доведення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи (№ 910/11635/19), відповідач погасив заборгованість перед позивачем у сумі 100 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням № 1002 від 20.02.2014 та в розмірі 232 208,11 грн. на підставі платіжного доручення № 1546 від 09.08.2019.

Оскільки відповідачем було в повному обсязі сплачено заборгованість лише 09.08.2019, позивач просив суд стягнути з відповідача 20 776,97 грн. 3% річних та 87 713,90 грн. інфляційних втрат, розрахованих за період з 15.08.2016 по 08.08.2019.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Поняття зобов`язання та підстави його виникнення унормовано статтею 509 ЦК України, за приписами якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11, крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтями 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17).

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Виходячи з вищевикладеного, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11. Крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 913/70/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Разом із тим, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 23.10.2018 у справі № 913/70/18.

При цьому, прийняття рішення та видача наказу не змінює строку виконання зобов`язання та моменту виникнення заборгованості, оскільки таким рішенням лише вноситься визначеність у правовідносини сторін.

Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 в справі № 6-1206цс15 та постанові Верховного Суду від 18.01.2018 в справі № 309/4208/13.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом (частиною 2 статті 625 ЦК України), а саме 3% річних та інфляційних втрат.

Так, здійснивши арифметичний перерахунок заявлених сум, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про їх арифметичну правильність та законність.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача, які ґрунтуються на тому, що спірні правовідносини виникли між сторонами не з договірних відносин, а внаслідок невиконання рішення суду.

З огляду на викладене, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги ТОВ "Іст Юроуп Петролеум" відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/11635/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/11635/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/11635/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11635/19 повернути до місцевого господарського суду.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.03.2020.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.П. Ходаківська

С.В. Владимиренко