ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Справа № 915/2107/19

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Мавродій Г.В.

позивач (представник позивача) в судове засідання не з`явився,

відповідач -1 (представник 1-го відповідача) в судове засідання не з`явився,

відповідач -2 (представник 2-го відповідача) в судове засідання не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця Сливки Віри Андріївни, АДРЕСА_1

до 1-го відповідача: Фізичної особи - підприємця Сливки Вячеслава Анатолійовича, АДРЕСА_1

до 2-го відповідача: Фізичної особи - підприємця Гірич Оксани Іванівни, АДРЕСА_2

про: визнання недійсним договору оренди

Фізична особа - підприємець Сливка Віра Андріївна звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №б/н від 08.10.2019 в якій просить суд визнати недійсним укладений між ФОП Сливкою В`ячеславом Анатолійовичем та ФОП Гірич Оксаною Іванівною договір оренди нежитлового приміщення площею 81 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Вознесенськ, вул.Київська, 9 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачаем-1. У серпні позивачу стало відомо, що відповідач-1 та відповідач-2 без її згоди уклали договір оренди частини приміщення магазину за адресою м.Вознесенськ, вул.Київська, 9 . Позивач вважає, що договір оренди порушує її право власності та має бути визнаний недійсним. Вказує, що відповідач-1 передав приміщення в оренду без згоди позивача.

Сливка Віра Андріївна звернулась до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ФОП Сливки В.А. та ФОП Гірич О.І. про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.09.2019 у справі №473/3645/19, у відкритті провадження у справі за позовом Сливки В .А. до ФОП Сливки В.А., ФОП Гірич О.І. про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним відмовлено, у зв`язку з тим, що договір оренди нежитлового приміщення був укладений між фізичною особою - підприємцем Сливкою Вячеславом Анатолійовичем та фізичної особою - підприємцем Гірич Оксаною Іванівною, тому обумовлений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Вказана ухвала набрала законної сили 18.09.2019, про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень. ФОП Сливка Віра Андріївна вважаючи свої права порушеними, звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ФОП Сливки В.А., ФОП Гірич О.І. про визнання недійсним укладений між ФОП Сливкою В`ячеславом Анатолійовичем та ФОП Гірич Оксаною Іванівною договір оренди нежитлового приміщення площею 81 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Вознесенськ, вул.Київська, 9.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Враховуючи викладене, суд, з метою дотримання права позивача на справедливий судовий розгляд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини, згідно якої до окремих складових елементів системи справедливого судочинства віднесено, зокрема, доступ до судових органів, вважає за можливе розглянути спір в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/2107/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14 листопада 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.11.2019 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 16 грудня 2019 року.

Відповідач -1 у наданому до суду відзиві проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Вказує, що позивач і відповідач-1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбане нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул. Київська, 9. Вказане нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя. Під час спільного сімейного життя позивач та відповідач-1 використовували вказане нежитлове приміщення у різних цілях. Зокрема, позивач, свою частину вказаної будівлі використовувала для здійснення підприємницької діяльності, а відповідач-1 здавав в оренду, це все здійснювалось за взаємною згодою подружжя протягом часу спільного проживання. Зазначає, що позивач не довів конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Договір, який позивач просить визнати недійсним укладений на 1 рік, а тому не підлягає державній реєстрації, а відтак і згода другого з подружжя не підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначає, що позивач на момент укладання договору оренди, не заперечувала щодо його укладення. У статті 68 Сімейного Кодексу України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, відсутність нотаріальної згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, таке майно залишається їх спільною сумісною власністю, тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Позивач у наданій до суду відповіді на відзив зазначає, що доводи відповідача - 1 про те, що він використовував частину спірного приміщення у своїй підприємницькій діяльності, надаючи її в оренду іншим особам не відповідають дійсності. Відповідач-1 жодного разу за весь час, коли сторони володіли спірним об`єктом, не уклав жодного договору оренди цього майна, до відзиву також не надано доказів на підтвердження доводів відповідача-1. Зазначає, що позивач та відповідач-1 не мали окремої домовленості щодо порядку використання відповідачем-1 спірного об`єкту, тому їх взаємовідносини у цій частині регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства, оскільки саме норми сімейного законодавства були законодавчою підставою виникнення спільної сумісної власності між сторонами. Отже, позивач абсолютно обґрунтовано посилається на норми сімейного законодавства у своєму позові, аргументуючи порушення своїх майнових прав як співвласника майна, що використовується нею у господарській діяльності. Також, позивач у позові зазначає, що спірний договір обмежує її право на використання спірного майна у своїй господарській діяльності, так як спірний об`єкт тепер зайнятий відповідачем-2. Позивач не знала про факт укладення спірного договору, оскільки відповідачі не поставили її до відома про це. Позивач не надавала своєї згоди на його укладення. Як тільки відповідач-2 фактично розпочала здійснювати свою діяльність у спірному приміщенні, позивач одразу ініціювала позов до суду про визнання договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2019 відкладено підготовче засідання на 15 січня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №915/2107/19 до судового розгляду по суті на 13 лютого 2020 року.

У судовому засіданні 13.02.2020 суд відклав розгляд справи на 16.03.2020.

Позивач у наданій до суду заяві від 12.02.2020 просить суд розгляд справи проводити за відсутності позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач-1 в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №545 (а.с.103).

Відповідач-2 явку повноважного представника у судове засідання 16.03.2020 не забезпечив. Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2020 відповідач-2 був повідомлений про час та місце розгляду справи. Вказана ухвала була направлена відповідачеві-2 та повернулись до суду з зазначенням причин невручення. Відповідач-2 своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача не скористався.

У відповідності до п.п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення зокрема є, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Враховуючи, що ухвала Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2020 направлена на адресу відповідача-2 яка зазначена в позовній заяві та в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, який був зроблений судом, то суд вважає, що відповідач-2 належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності позивача, відповідача-1, відповідача-2.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

20 червня 2019 року між Фізичною особою - підприємцем Сливкою Вячеславом Анатолійовичем (далі - орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Гірич Оксаною Іванівною (далі - орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення (далі- Договір), у відповідності до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне приміщення, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому Договорі, та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Адреса приміщення, що орендується: Україна, м.Вознесенськ, вул.Київська, 9. Загальна площа приміщення, що орендується: 81 кв.м. (п.п.1.1-1.3 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору, приміщення, що орендується, надається орендарю для торгівлі непродовольчими товарами.

Згідно п.п.3.1, 3.2 Договору, приміщення та майно, що орендується, повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом 4 днів. У момент підписання акту прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендується.

Пунктом 4.1 Договору визначено, строк оренди приміщення, що орендується, складає один рік з моменту прийняття приміщення, що орендується.

Відповідно до п.5.1 Договору, розмір місячної орендної плати складає 21 000,00 грн. Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати. Усі витрати за користування комунальними послугами, телефонами, послугами інтернет оплачуються орендарем самостійно (п.п.5.3, 5.4 Договору).

У відповідності до п.10.2 Договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Строк цього договору починає свій перебіг з 20.06.2019 та закінчується 20.06.2020. Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін Договору у разі невиконання іншою стороною обов`язків передбачених цим Договором (п.п.10.3, 10.4 Договору).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що Сливка Віра Андріївна (позивач) та Сливка Вячеслав Анатолійович (відповідач-1) на момент подання позовної заяві перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.10). При цьому, у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області розглядається цивільна справа №473/3112/18 про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем-1 та про поділ спільного майна. Під час шлюбу було придбано нежитлове приміщення магазину за адресою: м.Вознесенськ, вул.Київська (Жовтневої революції) 9, яке є спільною сумісною власністю подружжя. У серпні 2019 року позивачу стало відомо, що ідповідач-1 та відповідач-2 без її згоди уклали договір оренди частини приміщення магазину за адресою: м.Вознесенськ, вул.Київська 9. Позивач вважає, що договір оренди порушує її право власності на вказаний об`єкт, оскільки відповідач-1 передав спірне приміщення в оренду відповідачу-2 без її згоди, тому на підставі ст.с.203, 215 Цивільного кодексу України договір оренди має бути визнаний недійсним.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного Кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Отже, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

При чому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування.

Відповідно до ст.215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до пункту 5 постанови Верховного суду України від б листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з частинами 1 - 5 ст.203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного Кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року № 11 вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним позивачем зазначено: - про відсутність його згоди, дозволу, як одного із подружжя на укладення відповідачем-1 договору оренди нежитлового приміщення за адресою: м.Вознесенськ, вул.Київська, 9 з відповідачем -2; - спірний договір обмежує право позивача на використання його майна; - спірний договір не є дрібним побутовим правочином.

У відповідності до ч.1, 2, 3 ст.65 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (аб.2 п.1 ч. 1 ст. 31 ЦК України).

За змістом ч.ч 2, 3, 4 ст. 369 Цивільного Кодексу України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, закон встановлює, як наслідок відсутності письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим договору оренди нерухомого майна, а саме правочин виходить за межі дрібно побутового, можливість визнання його недійсним за вимогою заінтересованої особи.

Тобто за змістом ст. 369 Цивільного Кодексу України та ст.65 Сімейного Кодексу України укладення одним із подружжя договору оренди нерухомого майна без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Згідно матеріалів справи, відповідач-1 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем розпорядився спільним сумісним майном подружжя без її письмової згоди, уклавши з відповідачем-2 договір оренди нерухомого майна, який виходить за межі дрібного побутового.

Суд зазначає, що відсутність письмової згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору оренди нерухомого майна позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном та відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Зважаючи на те, що оспорюваний договір укладений відповідачем-1 та відповідачем-2 всупереч вимогам закону без згоди позивача, яка є співвласником цього майна, оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.ст.76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності ч.1 до ст.79 ГПК України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідач жодних доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог до суду не надав.

З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовує наведених вище висновків.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того що, згідно ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 195, 196, 210, 220, 232, 233, 238, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсним укладений між Фізичною особою - підприємцем

Сливкою Вячеславом Анатолійовичем ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Фізичною особою - підприємцем Гірич Оксаною Іванівною ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) договір оренди нежитлового приміщення від 20.06.2019.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Сливки Вячеслава Анатолійовича

( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Сливки Віри Андріївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 960,50 грн. судового збору.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Гірич Оксани Іванівни (

АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи - підприємця Сливки Віри Андріївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 960,50 грн. судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, повний текст рішення складено та підписано суддею 30.03.2020 в перший день після виходу з лікарняного.

Суддя Н.О. Семенчук