ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2020 р. Справа№ 910/14328/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Уніка»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019

у справі №910/14328/19 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»

про стягнення 100 427, 40 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (далі, відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн. та 3% річних у сумі 427,40 грн.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач, як страховик винної у ДТП особи, всупереч вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не було виконано обов`язку, покладеного на нього положеннями п. 33-1.1 статті 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та не доведено суду факту направлення відповідачу документів на підтвердження відомостей, що підтверджують зміст майнових вимог до відповідача, в т.ч. факту дорожньо-транспортної пригоди, причин і обставин її настання, а також розміру заподіяної шкоди. Зазначене, у відповідності до п. 37.1.3 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , є підставою для відмови у здійсненні відповідачем страхового відшкодування (регламентної виплати).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- позивач, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору страхування, набув права зворотної вимоги до страховика винної особи (відповідача у справі) у сумі виплаченого страхового відшкодування, у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи;

- визначений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядок звернення позивача до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні статті 124 Конституції України, а є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Обов`язок відшкодування шкоди, завданої ДТП, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю потерпілого;

- положення п. 35.2. статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійсно визначають перелік документів, які повинні бути додані до заяви, разом із цим, саме по собі недодання якогось із документів до заяви не має наслідком для уникнення здійснення від відшкодування або автоматичної відмови у страховій виплаті. Відповідач, як особа, яка не здійснила позивачу виплату страхового відшкодування, не обґрунтував та не довів, невиконання яких саме обов`язків позивачем призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, враховуючи, що відповідачем було отримано заяву, яка містила відомості про дату і місце скоєння ДТП, його учасників, номери транспортних засобів, номер полісу відповідача, номер договору страхування, розмір виплаченого позивачем відшкодування, реквізити для перерахування коштів, номери зв`язку з виконавцем. Відповідачем не було надано суду доказів на спростування встановленої позивачем вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП, не спростовано розраховану позивачем суму страхового відшкодування. Крім того, матеріали справи не містять доказів, коли саме відповідачем було прийняте рішення про відмову в здійсненні страхового відшкодування;

- відмовляючи у задоволенні позову до страхової компанії винуватця ДТП, суд фактично поклав обов`язок із відшкодування шкоди на самого винуватця ДТП, що суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

До апеляційної скарги додано також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2020 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2020 поновлено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія Уніка» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Уніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19, вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено сторонам строки для подачі відзиву, заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань.

У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

12.02.2020 від відповідача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому відповідач просив суд залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголосив на тому, що позивачем до заяви на виплату страхового відшкодування не надавалося жодного документу на підтвердження правомірності викладених в ній вимог та для можливості визначення розміру матеріального збитку, що свідчить про порушення скаржником вимог статті 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та стало підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у відповідності до статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідач зазначає, що позивач неодноразово повідомлявся про те, що до заяви про виплату страхового відшкодування не було додано жодного документу та висувалась вимога про надання мінімуму необхідних документів (вимога №01-04-14221 від 21.05.2019), однак у наданні таких документів позивачем було відмовлено.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

21.09.2018 між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_1 , як страхувальником, укладено договір добровільного страхування «Автоцивілка навпаки» №014049/4640/0000016, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки Nissan, державний номер НОМЕР_1 .

16.12.2018 на автомобільній дорозі Львів-Самбір відбулася дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки Nissan, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортним засобом марки Renault, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.06.2019 №450/1217/19 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України внаслідок скоєння ДТП.

17.12.2018 страхувальник (Перов В.І . ) звернувся до позивача із заявою №00282798 про подію, що має ознаки страхового випадку, та 10.04.2019 із заявою на виплату страхового відшкодування.

Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу марки Nissan, державний номер НОМЕР_1 , згідно з висновком судового експерта Галамая Богдана Івановича від 05.03.2019 №53, складеного за замовленням позивача, становить 362 849,21 грн., а матеріальний збиток дорівнює ринковій вартості 210 488,57 грн.

Згідно зі страховим актом від 18.04.2019 № 00282798 позивач визначив розмір страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн., виплату якого здійснив 19.04.2019 згідно з платіжним дорученням № 083209 на рахунок страхувальника.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки Renault, державний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння ДТП була застрахована у відповідача за полісом №АМ003430455.

13.05.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою вих. №2856 на виплату страхового відшкодування у сумі 100 000,00 грн., однак вказана вимога була залишена відповідачем без задоволення.

Оскільки відповідач не компенсував позивачу відшкодування останнім заподіяної шкоди на користь власника автомобіля марки Nissan, державний номер НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду із позовом у даній справі.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що наявні передбачені 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстави для відмови позивачу у відшкодуванні йому вказаної суми страхового відшкодування.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог із наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується зі статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

За статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

У спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові (позивачу), який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов`язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України №6-112цс13 від 25.12.2013р.

Отже, позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Згідно з частинами 1-3 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Колегією суддів встановлено, що внаслідок ДТП, яка сталася 16.12.2018 на автомобільній дорозі Львів-Самбір з вини ОСОБА_3 (підтверджується вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.06.2019 №450/1217/19) було пошкоджено автомобіль марки Nissan, державний номер НОМЕР_1 , та власнику автомобіля ( ОСОБА_1 ) завдано шкоду.

Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу марки Nissan, державний номер НОМЕР_1 , згідно з висновком судового експерта Галамая Богдана Івановича від 05.03.2019 №53, складеного за замовленням позивача, становить 362 849,21 грн., а матеріальний збиток дорівнює ринковій вартості 210 488,57 грн.

Наказом головного фахівця Департаменту врегулювання збитків №00282798 від 18.04.2019 наказано виплатити гр. ОСОБА_1 страхове відшкодування згідно розрахунку збитку в розмірі 100 000,00 грн.

Згідно зі страховим актом від 18.04.2019 № 00282798 позивач визначив розмір страхового відшкодування у сумі 100 000 грн., виплату якого здійснив 19.04.2019 згідно з платіжним дорученням № 083209 на рахунок страхувальника.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки Renault, державний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння ДТП була застрахована у відповідача за полісом № НОМЕР_3 .

Згідно договору (полісу) №№АМ003430455 страховик зобов`язався відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля марки Renault, державний номер НОМЕР_2 .

Як вбачається із довідки МТСБУ, ліміт за шкоду, завдану майну, згідно полісу №АМ003430455 - 100 000,00 грн; франшиза - 0,00 грн.

Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, страховик (позивач) набув права зворотної вимоги до страховика винної особи (відповідача у справі) у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи.

Відповідачем не було надано суду доказів на спростування встановленої позивачем вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП, не спростовано розраховану позивачем суму страхового відшкодування.

У свою чергу, висновок експерта №53, страховий акт від 18.04.2019 №00282798 та платіжне доручення №083209 від 19.04.2019 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн., які виникли внаслідок ДТП.

Матеріалами справи підтверджується, що 13.05.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою вих. №2856 на виплату страхового відшкодування у сумі 100 000,00 грн., однак вказана вимога була залишена відповідачем без задоволення.

Факт отримання відповідачем вказаної заяви підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №017 із відміткою про отримання 20.05.2019 (том 1, а.с. 54) та підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву (том 1, а.с. 64-65).

Водночас відповідач, заперечуючи проти наявності підстав для здійснення страхового відшкодування, посилається на те, що позивачем до вказаної заяви не було додано жодного документу, вказаного у додатках (наказу №00282798, страхового акту №00282798, заяви про подію, пояснення щодо події, договору страхування, посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію автомобіля, довідки УПП, звіту, платіжного доручення, довіреність представника), на підтвердження правомірності викладених в ній вимог та для можливості визначення розміру матеріального збитку, що свідчить про порушення скаржником вимог статті 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у відповідності до статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту направлення документів, які значаться у додатках до заяви від 13.05.2019, та які б давали відповідачу можливість встановити факт ДТП, причини та обставини її настання, розмір заподіяної шкоди. Суд встановив, що надані позивачем на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 21.11.2019 про витребування доказів фіскальні чеки на здійснення поштових відправлень 15.05.2019-18.05.2019 лише підтверджують оплату наданих поштових послуг з відправлення кореспонденції та не містять будь-яких посилань на оплату саме відправлення №017, водночас, за відсутності опису вкладення у цінний лист за №017 із наведеним переліком доданих до заяви документів неможливо дійти висновку про отримання відповідачем усіх необхідних документів щодо страхового випадку та розміру збитків.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що наявне у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення №017 та фіскальні чеки не доводять факт направлення позивачем відповідачу додатків до заяви від 13.05.2019, водночас, дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування з огляду на наступне.

Згідно з п. 37.1.3 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Тобто, встановлюючи обов`язок виплати страхового відшкодування законодавцем було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли особою, яка має право на отримання відшкодування, не було виконано покладених на неї вказаним Законом обов`язків, що унеможливило встановлення страховиком факту ДТП, причин та обставин її настання або розміру заподіяної шкоди.

У відповідності до п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до ДТП, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин ДТП, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

З огляду на викладені положення законодавства вбачається, що виплата страхового відшкодування за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язком відповідного страховика за наслідками настання страхового випадку, виконання якого обумовлюється не лише фактом завдання шкоди забезпеченим транспортним засобом, а є наслідком комплексу узгоджених дій (спільної реалізації страховиком, страхувальником або іншою особою, відповідальність якої застрахована, водієм транспортного засобу, причетного до ДТП, особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий) наділених їх прав та виконання обов`язків), спрямованих на встановлення факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди.

Водночас, колегія суддів наголошує, що саме по собі недодання якогось із документів до заяви, яка була надіслана відповідачу, не має наслідком автоматичну відмову в здійсненні страхової виплати, оскільки за змістом статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для такої відмови є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, виключно у разі, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

У вищезазначеній нормі статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками, адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Тобто, відповідач має належними та допустимими доказами довести, невиконання яких саме обов`язків позивачем призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Відповідач у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу зазначає, що позивач неодноразово повідомлявся ним про те, що до заяви про виплату страхового відшкодування не було додано жодного документу та висувалась вимога про надання мінімуму необхідних документів (вимога №01-04-14221 від 21.05.2019) та огляду транспортного засобу, однак у задоволенні даної вимоги позивачем було відмовлено.

Водночас, дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що останні не містять жодних доказів на підтвердження факту направлення вимоги №01-04-14221 від 21.05.2019 на адресу позивача, а самі лише посилання відповідача на факт направлення вказаної вимоги простим листом, враховуючи положення частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України щодо допустимості доказів, не можуть бути взяті судом до уваги.

Натомість, позивач у заяві про здійснення страхового відшкодування від 13.05.2019 зазначив відомості про дату і місце скоєння ДТП, його учасників, номери транспортних засобів, номер полісу ОСОБА_3 , номер договору добровільного страхування ОСОБА_1 , розмір виплаченого позивачем відшкодування, реквізити для перерахування коштів, номери зв`язку з виконавцем.

У контексті спірних правовідносин колегія суддів також зазначає наступне.

За змістом пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У матеріалах справи відсутнє будь-яке оформлене у встановлені законом строки рішення відповідача про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) з підстав невиконання позивачем вимог статті п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтями 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом статей 78-79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на її підтвердження є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Вірогідними є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням вищевикладеного, за відсутності направленої позивачу вимоги про надання документів, доданих до заяви, та, як наслідок, недоведеності факту неможливості встановлення обставин ДТП та розміру збитків, відсутність прийнятого відповідачем рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на цій підставі, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем належними, допустимими, достовірними та вірогідними у розумінні норм статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами не доведено суду факту неможливості здійснення страхового відшкодування позивачу на підставі поданої ним заяви.

Натомість, як уже встановлено судом вище, позивачем доведено суду та підтверджується матеріалами справи, що він має право на отримання від відповідача суми страхового відшкодування у порядку суброгації в розмірі 100 000,00 грн.

Позивачем у позовній заяві також було заявлено до стягнення із відповідача 3% річних у сумі 427,40 грн за період з 21.08.2019 по 11.10.2019.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що заява про виплату страхового відшкодування була отримана відповідачем 20.05.2019, граничний строк для здійснення страхової виплати, враховуючи положення пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становив до 18.08.2019 включно (90 днів з дня отримання заяви на виплату).

Однак, станом на дату подання позовної заяви в даній справі відповідач у добровільному порядку не відшкодував позивачу понесену ним шкоду.

Тобто, позивач має право на нарахування відповідачу 3% річних за порушення грошового зобов`язання з 19.08.2019.

Позивач, у свою чергу, здійснює нарахування відповідачу 3% річних на суму 100 000,00 грн з 21.08.2019 по 11.10.2019 (день, що передує даті подання позовної заяви до суду засобами поштового зв`язку).

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних за визначений позивачем період, зазначає, що він є арифметично вірним.

Відтак, зважаючи на встановлений судом факт прострочення виконання відповідачем його зобов`язання, та відсутність у суду права виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги про стягнення 3% річних у сумі 427,40 грн за період з 21.08.2019 по 11.10.2019 є такими, що заявлені позивачем правомірно.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови відповідача у виплаті спірного страхового відшкодування, яка зумовлена неможливістю встановлення дійсних причин та обставин настання спірної події, а також визначення розміру завданого збитку у даному випадку, колегія суддів вважає помилковими.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що долучена відповідачем до матеріалів справи копія постанови Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2019 у справі №910/2993/19 у спорі між тими ж сторонами була прийнята за інших фактичних обставин справи (наявності вимоги про надання пакету документів та рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, про що зазначено у пунктах 3.1.10. та 3.1.12. постанови суду).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Частиною 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду справи встановила, що судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення не було надано оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам, у результаті чого місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо прав та обов`язків сторін спірних правовідносин.

Позивачем доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд доходить висновку, що доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги у даній справі здійснено у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що у відповідності до статті 4 Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем при поданні апеляційної скарги у даній справі становила 2 881,50 грн. Відтак, позивач, який за подання апеляційної скарги сплатив згідно платіжного доручення №000871 від 11.01.2020 судовий збір у розмірі 3 153,00 грн., має право відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» повернути надмірно сплачену суму судового збору шляхом подання відповідного клопотання.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/14328/19 скасувати.

Прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 33-Б; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А; ) заборгованість у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. з виплати страхового відшкодування, 427 (чотириста двадцять сім) грн. 40 коп. 3% річних, 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн. 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/14328/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка