ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/15125/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Багай Н. О., Дроботової Т. Б.,

здійснивши перегляд у порядку письмового провадження касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 (судді: Буравльов С. І., Пономаренко Є. Ю., Андрієнко В. В.),

та рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 (суддя: Головіна К. І.),

за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про зобов`язання виконати умови договору шляхом стягнення 319 615,23 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У листопаді 2018 року Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просило зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" виконати умови інвестиційного договору № 050-13/і/134 від 07.02.2014 в частині відшкодування витрат на утримання земельних ділянок у сумі 319 615,23 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконує умови інвестиційного договору про реалізацію інвестиційного проекту будівництва наземного паркінгу з об`єктами транспортної інфраструктури та будівлею громадського призначення на земельних ділянках по вул. Святошинській - просп. Перемоги та пл. Героїв Бреста у Святошинському районі міста Києва №050-13/і/134 від 07.02.2014 в частині обов`язку відшкодувати сплачений позивачем у період з 07.02.2014 по 01.02.2017 земельний податок.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 у справі №910/15125/18, позовні вимоги задоволено. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" відшкодувати на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" витрати на утримання земельних ділянок по вул. Святошинський - просп. Перемоги та пл. Героїв Бреста у Святошинському районі міста Києва шляхом сплати грошових коштів у сумі 319 615,23 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

2.2. Господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем умов пункту 4.2.9 інвестиційного договору щодо відшкодування Комунальному підприємству "Київтранспарксервіс" витрат зі сплати земельного податку у сумі 319 615,23 грн (за період з 07.02.2014 по 01.02.2017).

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" просить скасувати оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

3.2. Касаційну скаргу мотивовано тим, що при вирішенні питання про зобов`язання відповідача виконати умови договору в частині відшкодування витрат на утримання земельних ділянок, такі витрати мають бути документально підтверджені, проте позивачем таких доказів надано не було.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" не погоджується із доводами скаржника, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін наголошуючи на тому, що про відсутність заборгованості зі сплати земельного податку додатково свідчить витяг з інформаційної системи органів ДФС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та цільовими фондами та лист Головного управління ДФС у м. Києві від 15.08.2019 № 26-15-17-07-14.

4. Обставини встановлені судами

4.1. 07.02.2014 між Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - організатор конкурсу), Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" (далі - інвестор) укладений інвестиційний договір № 050-13/І/134 про реалізацію інвестиційного проекту будівництва наземного паркінгу з об`єктами транспортної інфраструктури та будівлею громадського призначення по вул. Святошинській - просп. Перемоги та пл. Героїв Бреста у Святошинському районі міста Києва.

4.2. Інвестор зобов`язаний компенсувати замовнику витрати, пов`язані з утриманням земельних ділянок, необхідних для реалізації інвестиційного проекту (з дня набрання чинності договором), до припинення взаємних зобов`язань між інвестором та замовником відповідно до представлених замовником кошторисів, але не пізніше 10 робочих днів з дня надання інвестору відповідних документів (п. 4.2.9 договору).

4.3. Відповідно до п. 1.1.9 договору утримання земельних ділянок - це сукупність дій з боку замовника, спрямованих на забезпечення інвестора земельними ділянками під час та після будівництва об`єкта інвестування, які включають в себе сплату земельного податку та інші витрати замовника за такі земельні ділянки.

4.4. Пунктом 12.1 договору визначено, що датою набрання чинності цього договору є дата його реєстрації у Департаменті економіки та інвестицій, що вказана на титульній сторінці цього договору.

4.5. 10.02.2014 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" (сторона-2) укладений договір №3.5-33.14, відповідно до умов якого сторона-1 передає, а сторона-2 бере на себе зобов`язання здійснювати функції замовника щодо проектування будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва - наземного паркінгу з об`єктами транспортної інфраструктури та будівлею громадського призначення, розташовані на вул. Святошинській - просп. Перемоги та пл. Героїв Бреста у Святошинському районі міста Києва.

4.6. Товариством з обмеженою відповідальністю "АПМ "Реставратор" на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" була розроблена декларація про початок виконання будівельних робіт вищезазначеного об`єкта будівництва (ІІІ категорія складності), яка 10.02.2017 зареєстрована у Департаменті з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

4.7. Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс", як землекористувач земельних ділянок, у період з 07.02.2014 по 01.02.2017 сплатив до Державного бюджету земельний податок за їх користування у загальному розмірі 319 615,23 грн, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями та картками рахунків про сплату земельного податку, а також деклараціями про сплату земельного податку за вказаний період.

4.7. Водночас відповідач у порушення пункту 4.2.9 інвестиційного договору не відшкодував позивачу витрати зі сплати земельного податку за вищезазначений період та розмірі, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. За приписами статті 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

5.3. У статтях 6, 627 Цивільного кодексу України встановлено один із загальних принципів цивільного законодавства - свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

5.4. Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Свобода договору полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

5.5. За змістом статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

5.6. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

5.7. У даному випадку сторони реалізуючи свою свободу договору вільно, самостійно, на власний розсуд, тобто за волевиявленням обох сторін, у пункті 4.2.9 інвестиційного договору погодили, що інвестор зобов`язаний компенсувати замовнику витрати, пов`язані з утриманням земельних ділянок, необхідних для реалізації інвестиційного проекту (з дня набрання чинності договором), до припинення взаємних зобов`язань.

5.8. Таким чином, сторони домовились, що з дня набрання чинності договору розпочинається строк виконання зобов`язань інвестора з відшкодування витрат на утримання земельних ділянок, у тому числі і земельного податку.

5.9. Пунктом 12.1 договору визначено, що датою набрання чинності цього договору є дата його реєстрації у Департаменті економіки та інвестицій, що вказана на титульній сторінці цього договору, якою є 07.02.2014, тобто, як вірно зазначено господарськими судами попередніх інстанцій, саме з цієї дати (а не з моменту реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, як на тому наполягав скаржник), у відповідача виник обов`язок з відшкодування позивачу витрат, пов`язаних із утриманням земельних ділянок, чого здійснено не було.

5.10. Крім того, судами попередніх інстанцій враховано, що Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлена заборона виконання будь-яких будівельних робіт на об`єкті, до реєстрації декларації про початок будівельних робіт у державних органах. При цьому, положеннями договору №3.5-33.14 від 10.02.2014, функції замовника з проектування будівництва, у тому числі з розроблення проектної документації для такого будівництва та її реєстрації у державних органах, були покладені саме на відповідача.

5.11. Отже, надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України (у редакції до 08.02.2020, чинній на час відкриття касаційного провадження у цій справі), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.2. За змістом статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Ураховуючи наведене вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" та необхідність залишення постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 у справі №910/15125/18 без змін, як таких, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

6.4. Доводи скаржника про відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували сплату позивачем податку за землю спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи

6.5. Викладені у касаційній скарзі доводи про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послалися суди як на підставу для задоволення позову, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ-Арт" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 у справі №910/15125/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв
Судді Н. О. Багай
Т. Б. Дроботова