ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"12" березня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/3145/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Желєзняк К.О. (на підставі довіреності);

від відповідача: Удовенко О.С. (на підставі ордеру);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського (03040, м. Київ, пр-т Голосіївський, 87);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Спортивна компанія „Люксон спорт (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, буд. 77)

про стягнення 2319001,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 23.10.2019 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського (вх. ГСОО №3227/19) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „Спортивна компанія „Люксон спорт в якій позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 2319001,11 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 34785,02 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договорами №2 та №3 від 17.10.2017 року, оскільки товар за вказаними договорами було доставлено позивачу 27.12.2019 року, однак, своєчасно в експлуатацію зазначений товар введений не був. При цьому позивач зазначає, що з об`єктивних причин частина товару, згідно акту прийому-передачі №1 від 27.12.2017р. була передана позивачем на відповідальне зберігання відповідачу із кінцевим терміном зберігання 07.04.2018р. За таких обставин позивач зазначає, що термін введення в експлуатацію за згодою сторін було відтерміновано по 07.04.2018р., однак після спливу зазначеного строку відповідач товар в експлуатацію не ввів, майно позивачу не повернув, чим за твердженнями позивача порушив своє зобов`язання по договорам №2 та №3 від 17.10.2017 року, оскільки обов`язок продавця передати товар за умовами п. 3.3 зазначених договорів вважається виконаним у момент введення в експлуатацію, що стало підставою для нарахування пені у розмірі 2319001,11 грн. на підставі п. 4.2 договорів про стягнення якої позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Крім того, позивач доводить до відома суду, що рішенням Господарського суду Харківської області від 17.01.2019 року у справі № 922/2846/18 були встановлені обставини, які мають преюдиційне значення, а саме: відсутність у відповідача заперечень щодо здійснення ним установки, монтажу та наладки з метою введення товару в експлуатацію; належне виконання сторонами зобов`язань щодо поставки та оплати товару, окрім введення в експлуатацію; відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність поважних причин невиконання умов п. 3.3 договорів.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/3145/19 за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 04.12.2019 року.

У судовому засіданні від 04.12.2019 року судом, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України було постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 18.12.2019 року.

17.12.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. ГСОО №26088/19), в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого відповідач проти позову заперечував та просив суд в задоволенні позову Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського відмовити, в зв`язку з пропуском строку позовної давності. При цьому наполягав, що товар був поставлений позивачу 27.12.2017 року, між тим, у зв`язку із складними погодними умовами, монтаж конструкцій каруселей розпочато було навесні 2018 року. Водночас відповідач, стверджує, що граничним строком поставки товару визначено 16.01.2018 року, а тому відповідач, з огляду на дату звернення позивача до суду з відповідним позовом, наполягає, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами шестимісячного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд прийняти до уваги висновок Господарського суду Харківської області, викладений в описовій частині рішення від 17.01.2019 року у справі №922/2846/18 щодо належного виконання за договорами зобов`язань з передачі та оплати товару, підтверджених накладними №2 та №3 від 27.12.2017 року та щодо неможливості стверджувати про систематичний характер невиконання з боку відповідача умов договору саме з його вини, оскільки між сторонами були домовленості щодо відкладення дати повернення майна та й проведення його установки, монтаж, наладки тощо, з метою введення товару в експлуатацію.

У судовому засіданні від 18.12.2019 року судом, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України було постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 03.02.2020 року.

02.01.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив вх. ГСОО №47/20, в порядку ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, в якій позивач не погоджується з позицією відповідача та наполягає, що товар був переданий (введений в експлуатацію) лише 29.06.2019р. у відповідності до актів від 04.06.2019р. та 29.06.2019р. При цьому позивач наполягає, що наявні два випадки передбачені ст. 264 ЦК України, які за його думкою свідчать про переривання позовної давності: 1) визнання відповідачем обов`язку по введенню товару в експлуатацію про що свідчить лист №060/49-60 від 12.04.2018р. та лист від 03.07.2018 року про завершення процесу монтажу каруселей з метою подальшого їх введення в експлуатацію, а також виконання відповідачем рішення суду від 17.01.2019 року, шляхом передачі елементів каруселі; 2) пред`явлення позовної заяви до відповідача про повернення частини товару, що було частиною вимоги, право на яку мав позивач. З огляду на викладене позивач стверджує, що перебіг строку позовної давності почався заново, а саме з жовтня місяця 2018 року та з 29.06.2019 року, в зв`язку з чим, за думкою позивача, твердження відповідача щодо спливу строку позовної давності є необґрунтованими та безпідставними.

У судовому засіданні від 03.02.2020 року судом було постановлено протокольну ухвалу, в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, якою підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 11.02.2020р.

Між тим, судове засідання по справі № 916/3145/19, призначене на 11.02.2020р. не відбулося у зв`язку з тим, що 11.02.2020 року з 16 год. 00 хв. до 16 год. 55 хв. всі працівники та відвідувачі суду були евакуйовані з адміністративної будівлі, у зв`язку з проведенням ГУДСНС України в Одеській області спільно з ГУНП в Одеській області оперативно-розшукових заходів з приводу анонімного повідомлення про закладення вибухового приладу в адміністративній будівлі суду, про що господарським судом складено відповідну довідку.

З урахуванням викладеного, ухвалою суду від 11.02.2020 року судове засідання по суті було призначене на 12.03.2020 року.

12.03.2020 року представником відповідача були подані письмові пояснення вх. ГСОО №6398/20, згідно яких, зокрема, відповідач наполягає, що за технологічними вимогами ввести манежну карусель в експлуатацію без її монтажу та підключення до електромережі неможливо, а її монтаж неможливий на спеціально непідготовленій, відповідним чином відведеній площадці, у безпечному від зовнішнього впливу місці, як то наприклад падіння дерев, в зв`язку з чим, як стверджує відповідач, маючи намір належного виконання умов договору, додержання технічних умов щодо улаштування каруселей та подальшої безпечної експлуатації, відповідачем в період з квітня-серпень 2018 року за власний рахунок було розпочато та виконано роботи з облаштування бетонної площадки для встановлення каруселей, а також за власний рахунок виконано огородження збудованих площадок. Поряд з цим, відповідач стверджує, що у зв`язку із незабезпеченням електроживленням визначених керівництвом парку площадок для розміщення каруселей, відповідачем також було здійснено роботи із монтування даних каруселей у себе на складі з метою перевірки їх технічної справності. Між тим, під час тестового запуску каруселей, як зазначає відповідач, відбувся спалах та замикання, внаслідок чого згоріли пульти керування, електрична проводка, про що листом від 03.07.2018 року було повідомлено керівництво парку та після отримання на початку 2019 року від виробника каруселей нового обладнання, навесні було розпочато роботи з монтажу каруселей. Більш того, відповідач наполягає, що монтажні роботи у червні 2019 року були призупинені у зв`язку із падінням дерева на огорожу місця улаштування каруселі та її пошкодження, що за думкою відповідача, стало наслідком продовження строку їх монтажу та листом від 09.07.2019 року позивач звернувся до відповідача із проханням замінити пошкодженні елементи огорожі. З огляду на викладене відповідач зазначає, що сторони договору були обізнані за яких причин монтаж конструкцій атракціонів було відтерміновано на певний строк. При цьому, відповідач вказує, що остаточне завершення робіт із збирання поставлених каруселей відбулося у вересні 2019 року, однак запустити їх на місці встановлення не вдалося, в зв`язку з тим, що позивачем так і не було забезпечено електроживленням площадки де розміщено каруселі, а виконувати роботи непередбачені договором за власний рахунок відповідач не мав можливості. Більш того, відповідач наполягає, що без пояснення причин позивач відмовився складати і підписувати акт введення товару в експлуатацію, згідно умов п. 3.3 договорів та за твердженням відповідача зазначений акт не підписаний і до теперішнього часу. З урахуванням викладеного відповідач стверджує про надуманість та безпідставність стягнення з нього пені у визначеному розмірі у зв`язку з невиконанням умов договорів.

Письмові пояснення були залучені до матеріалів справи при цьому додані до них документи не були прийняті судом до розгляду, оскільки вони подані з порушенням строків, визначених ст. 80 Господарського процесуального кодексу України

У судовому засіданні 12.03.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.03.2020 року проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 12.03.2020 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 23.03.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, суд встановив:

Як встановлено матеріалами справи 17.10.2017р. між Голосіївським парком культури та відпочинку ім. М.Рильського (замовник) та ТОВ „СК „Люксон спорт (постачальник) укладено два договори предметом, яких є передання у власність покупця - Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського придатних для безпечної організації дозвілля дорослих та дітей товар за ДК021:2015:37530000-2 виробів для парків розваг, настільних або кімнатних ігор дитяча манежна карусель Merry Go Round (або еквівалент), а саме: № 2 та № 3 (надалі договори).

При цьому, із змісту вищезазначених договорів вбачається, що вони укладені на ідентичних умовах та різняться у ціні договору: за договором №2 вона становить 3184000,00 грн., а за договором №3 2168105,00 грн.

Так, відповідно до пунктів 2.1 договорів, ціна на товар включає всі види платежів, зборів та податків, витрати пов`язані з поставкою даного обладнання (зокрема послуги з транспортування, установки, монтажу, наладки, навчання персоналу тощо), а також всі інші витрати продавця, що пов`язані з введенням товару в експлуатацію.

Згідно п. 3.1 договорів, продавець зобов`язаний протягом 60 до 90 календарних днів з моменту підписання договору передати покупцю товар, якість якого повинна відповідати сертифікатам виробника, чинним стандартам (ТУ, ДСТУ, технічній документації) для даного виду товару, а також технічним вимогам. Місце передачі товару: Україна, 03040, м. Київ, пр-т Голосіївський, 87.

Положеннями п. 3.2 договорів визначено, що продавець повинен одночасно з товаром не пізніше 30.12.2017 року передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 3.3 договорів встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент введення товару в експлуатацію та складання акту прийому-передачі із зазначенням відповідності товару за критеріями асортименту, якості та комплектності.

За умовами п. 3.6 договорів, покупець зобов`язаний здійснити оплату товару не пізніше 10-ти банківських днів з моменту передання йому товару.

Відповідно до п. 4.2 договорів, за порушення строків виконання зобов`язання продавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Положеннями п. 6.2 договорів передбачено, що додатки та доповнення до цього договору підписані сторонами протягом терміну його дії, є невід`ємними частинами цього договору. Усі зміни й доповнення до даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі, підписані сторонами й скріплені печатками сторін.

За умовами п. 6.5 договорів, при неможливості врегулювання спору шляхом переговорів, його вирішення здійснюється в судовому порядку в господарському суді м. Києва.

Пунктом 7.1 договорів встановлено, що вони набирають сили з моменту підписання обома сторонами і діє до 31.12.2017 року. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань за даним договором.

Положеннями п. 7.2 договору передбачено, що сторона, яка бажає змінити або розірвати договір повинна у письмовій формі повідомити про це іншу сторону не менш ніж за 30 календарних днів.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов укладених договорів відповідачем 27.12.2017 року було відвантажено, а позивачем отримано відповідний товар, що підтверджується накладними №2 та №3 від 27.12.2017р. (а.с. 30-31).

При цьому вартість товару переданого за накладними №2, 3 від 27.12.2017 року була сплачена 27.12.2017 року, що не заперечується сторонами у справі.

Водночас, у цей же день, 27.12.2017 року між сторонами у справі було складено акт прийму-передачі на відповідальне зберігання №1, згідно якого позивач, як замовник, передав, а відповідач, як виконавець, прийняв дитячі манежні каруселі у кількості згідно таблиці опису на безоплатне відповідальне зберігання на період від 20.12.2017 року до 05.03.2018 року. Крім того, у даному акті сторонами зазначено, що виявлені недоліки у переданому майні відсутні.

Разом з тим, в матеріалах справи наявне листування між сторонами у справі з якого вбачається, що в зв`язку з погіршенням погодних умов та неможливістю доставки та монтажу каруселей листом від 05.03.2018р. за №060/49-38 просило подовжити термін безоплатного зберігання майна до моменту встановлення у зв`язку з відсутністю місця для зберігання та неможливістю встановлювати каруселі у зимовий період до 07.04.2018 року. В подальшому, листом від 23.03.2018р. за №060/49-48 позивач повідомив, що майно було передане на відповідальне зберігання до 05.03.2018 року, а тому у зв`язку із закінченням терміну зберігання просив відповідача повернути обладнання згідно переліку до 30.03.2018р. та встановити обладнання до 06.04.2018 року.

Також, листом від 12.04.2018р. за №060/49-60 позивач вимагав в найкоротші строки повернути, взяте на відповідальне зберігання обладнання та виконати власні зобов`язання по його монтажу та введення в експлуатацію, згідно умов договорів №2 та №3 від 17.10.2017 року майна до моменту встановлення.

Однак, відповідач, на лист позивача від 12.04.2018 року, зазначив, що відповідно до умов договору між сторонами №2 та №3 від 17.10.2017р. майно, що наразі, перебувало на відповідальному зберіганні має бути встановлено та введено в експлуатацію до 06.04.2018 року. При цьому у даному листі відповідач зазначив, що він виконує свої обов`язки за договором, проте дата початку робіт була перенесена та, наразі, триває процес монтажу, який був розпочатий 16.04.2018 року з порушенням строку встановленого договором внаслідок непередбачених погодних умов, а також здійснюється бетонування фундаменту, після чого 25.05.2018 року розпочнеться монтаж обладнання. Крім того, у даному листі, відповідачем було висловлено готовність у будь-який час передати обладнання, що знаходиться на відповідальному зберіганні.

В подальшому, листом від 03.07.2018 року відповідач повідомив позивача, що згідно умов договорів №2 та №3 від 17.10.2017 року ним здійснюється не лише поставка товару але ще і його установка, монтаж, наладка з метою введення в експлуатацію, в зв`язку з чим було здійснено тестування роботи каруселей, однак під час такого тестування відбувся спалах та замикання, внаслідок чого згоріли пульти керування , електрична проводка, що у свою чергу призвело до часткового пошкодження даху каруселі. У даному листі відповідач також зазначив, що завершення процесу монтажу каруселей планується на кінець липня 2018 року.

Водночас в матеріалах справи наявне рішення суду від 17.01.2019 року у справі №922/2846/18, яким позов Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського було задоволено та зобов`язано ТОВ "СК "Люксон спорт" повернути Голосіївському парку культури та відпочинку імені ім. Максима Рильського майно, що було передане згідно акту прийому-передачі на відповідальне зберігання № 1 від 27 грудня 2017 року, а саме: дитяча манежна карусель «Merry Go Round» каркасна структура атракціону 8 м 1 шт.; дитяча манежна карусель «Merry Go Round» каркасна структура атракціону 6,5 м 1 шт.; фігурки елементи каруселі 25 шт.; огорожа атракціону 2 шт.; пульт управління 2 шт.

Як встановлено матеріалами справи 04.06.2019 року та 29.06.2019 року між сторонами у справі та перевізником було складено акти повернення з безоплатного відповідального зберігання №1 та №2 (а.с. 32-33), згідно яких перевізником було доставлено до Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського каруселі „Merry Go Rаund: фігурки 25 шт., пульт управління 2 шт., каркас 2 шт., вертикальна опора стійка на карусель діаметром 6,5м 1 шт., вертикальна опора стійка на карусель діаметром 8,5м -1 шт., труби опори каруселей, зв`язуючи для жорсткості та „криші каруселей.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Так, по-перше, договори №2 та №3 від 17.10.2017 року передбачають договірну підсудність, однак суд зазначає, що питання про підсудність справ визначається Господарським процесуальним кодексом України, а отже такого поняття як договірна підсудність цим кодексом не передбачено.

За приписами глави 2 "Юрисдикція" Розділу І „Загальні положення Господарського процесуального кодексу України юрисдикція справ визначається за предметними і суб`єктними ознаками та за територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ (ст. 30 ГПК України).

Враховуючи, що стягнення коштів, зокрема, неустойки не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці, а також враховуючи те, що місцезнаходженням юридичної особи відповідача згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент звернення з відповідним позовом є: 67700, Одеська обл. м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, буд. 77, суд дійшов висновку, що дана справа віднесена до юрисдикції Господарського суду Одеської області, а тому звернення позивача до відповідного суду з таким позовом вчинено з урахуванням норм процесуального законодавства.

По-друге, суд зазначає, що додані відповідачем до письмових пояснень вх. ГСОО №6398/20 від 12.03.2020р. докази в силу приписів ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, судом до розгляду не приймаються, оскільки такі докази мають бути подані, зокрема, відповідачем разом з поданням відзиву, між тим, підстав неможливості своєчасного подання відповідних доказів відповідачем необґрунтовано.

По-третє, з приводу преюдиційності обставин встановлених Господарським судом Харківської області у рішенні суду від 17.01.2019р. по справі №922/2846/18 суд зазначає таке:

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

З наведеного вбачається, що правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

При цьому суд зазначає, що немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Однак, лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Так, за результатами розгляду справи №922/2846/17 судом, серед іншого, також було зроблено висновки щодо неможливості стверджувати про систематичний характер невиконання з боку відповідача умов договору саме з його вини, оскільки між сторонами були домовленості щодо відкладення дати повернення майна та й проведення його установку, монтаж, наладку тощо, з метою введення товару в експлуатацію. Крім того, у даному рішенні судом було зазначено про не прийняття до уваги твердження відповідача про наявність поважних причин порушення умов, як Договору №2 та №3 від 17.10.2017 р., акту приймання-передачі на відповідальне зберігання №1 від 27.12.2017 р., а також листування між сторонами з встановленими строками, оскільки відповідач не дотримувався цих вимог, не вживав всіх можливих заходів для виконання відповідних умов передбачених п. 3.3 договорів.

Разом з тим, наведені вище висновки суду у відповідному рішенні, судом не можуть бути прийнятті як преюдиційні для вирішення спору у даній справі, оскільки судом не було досліджено та встановлено термінів прострочення виконання умов пунктів 3.3 договорів №2 та №3 від 17.10.2017р. щодо моменту порушення відповідачем прийнятих зобов`язань.

При цьому, суд зазначає, що рішення суду у справі №922/2846/18 не містить як оцінки так і висновків суду щодо обставин внесення змін у договори №2 та №3 з приводу відтермінування, перенесення чи продовження строків щодо введення товару в експлуатацію, а лише стосується ведення між сторонами домовленостей щодо зберігання майна та його повернення та відкладення дати повернення майна, проведення його установки, монтажу, наладки тощо, з метою введення товару в експлуатацію.

Більш того, судом не приймаються до уваги твердження позивача, що у рішенні суду по справі № 922/2846/17 зроблено висновок про належне виконання взятих на себе зобов`язань сторонами на виконання умов договорів щодо передачі та оплати товару за накладними №2 та №3 від 27.12.2017 року, окрім введення в експлуатацію, оскільки рішення суду не містить такого висновку в частині зазначення, окрім введення в експлуатацію. При цьому предметом розгляду справи №922/2846/17 було повернення майна, переданого саме на відповідальне зберігання.

При здійсненні таких висновків, суд керується положеннями ч. 1, 2 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності прав учасників справи та здійснення судочинства на засадах змагальності сторін, які означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Тоді як, принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Аналізуючи заявлені позовні вимоги Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського суд вважає за необхідне надати правову оцінку правовідносинам сторін, які виникли на підставі договорів №2 та №3 від 17.10.2017 року, умови яких розцінюються судом в аспекті спірних правовідносин, як джерело матеріального права, яке безпосередньо визначає та регулює права та обов`язки сторін за такими договорами, в зв`язку з чим суд зазначає таке:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення щодо договору поставки містяться і у ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже, між сторонами у справі виникли спірні правовідносини сторін за договорами №2 та №3 від 17.10.2017 року, які за своєю правовою природою є договорами купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться й у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Як вище встановлено судом, спірні правовідносини сторін виникли з приводу належності виконання відповідачем зобов`язань прийнятих за договорами №2 та №3 від 17.10.2017 року та наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 2319001,11 грн., в зв`язку з чим, суд перш за все вважає за необхідне надати правову оцінку звернення позивача до суду з вимогами про стягнення пені.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 1, 2 ст. 217 ГК України).

Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (абз. 2 ч. 1 ст. 199 ГК України).

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як встановлено вище судом, у п. 4.2 договорів №2 та №3 від 17.10.2017 року сторони визначили, що за порушення строків виконання зобов`язання продавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. 6 та ст. 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, можливе за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

З огляду на зазначені вище приписи закону, оскільки закупівля товарів здійснювалась за бюджетні кошти, що достеменно вбачається із умов укладених договорів та не заперечується жодною із сторін, а також враховуючи, що умовами договорів сторонами на свій розсуд було визначено вид штрафної санкції, як пеня, яка вираховується із розміру подвійної облікової ставки НБУ, саме за невиконання продавцем обов`язку щодо поставки товару, суд дійшов висновку про правомірність положень умов договору, викладених у п. 4.2 договорів, які визначені на розсуд сторін.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Так, матеріалами справи встановлено, що на виконання умов укладених договорів відповідачем 27.12.2017 року було відвантажено, а позивачем отримано відповідний товар, що підтверджується накладними №2 та №3 від 27.12.2017р. (а.с. 30-31) та ніяким чином не заперечується сторонами у справі.

Як вище зазначалось судом, згідно положень п. 3.1 договорів №2 та №3 від 17.10.2017р. продавець був зобов`язаний протягом 60 до 90 календарних днів з моменту підписання договору передати покупцю товар, якість якого повинна відповідати сертифікатам виробника, чинним стандартам (ТУ, ДСТУ, технічній документації) для даного виду товару, а також технічним вимогам.

Отже, з огляду на дату укладення договорів щодо поставки товару - 17.10.2017 року, суд зазначає, що кінцевим строком для передачі відповідачем товару було визначено 15.01.2018 року.

Водночас, із змісту п. 3.3 договорів вбачається, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент введення товару в експлуатацію та складання акту прийому-передачі із зазначенням відповідності товару за критеріями асортименту, якості та комплектності.

Враховуючи те, що сторони у договорах №2 та №3 від 17.10.2017 передбачили повязаність виконання обов`язку відповідача щодо передачі товару позивачу з моментом введення товару в експлуатацію та складанням акту прийому-передачі із зазначенням відповідності товару за критеріями асортименту, якості та комплектності, суд дійшов висновку, що відповідний обов`язок мав бути виконаний ТОВ „СК „Люксон спорт у строк визначений положеннями п. 3.1 договорів, за фактом введення товару в експлуатацію та складання акту прийому-передачі із зазначенням відповідності товару за критеріями асортименту, якості та комплектності.

При цьому, надані позивачем акти повернення з безоплатного відповідального зберігання №1 від 04.06.2019 р. та №2 від 29.06.2019р. відповідних товарно-матеріальних цінностей, в силу приписів ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, не є допустимими доказами, які засвідчують обставини з якими сторонами було визначено виконання обов`язку відповідача щодо передачі товару позивачу за умовами договорів №№2, 3 від 17.10.2017р., а лише підтверджують обставини повернення такого майна ТОВ „СК „Люксон спорт, як зберігачем, Голосіївському парку культури та відпочинку ім. М.Рильського, тобто поклажодавцеві, за іншим укладеним між сторонами договором відповідального зберігання.

За таких обставин твердження позивача щодо нарахування пені із спливом терміну повернення майна із зберігання по дату фактичного повернення майна 29.06.2019 року є хибними та відхиляються судом.

Більш того, помилковими є також твердження позивача щодо встановлення кінцевої дати повернення майна із зберігання та відповідно введення товару в експлуатацію -07.04.2018 року, тобто, ототожнення двох термінів, оскільки вони стосуються виконання різних договірних зобов`язань щодо надання послуг зі зберігання майна та поставки товару, як таких що виникають із окремих правочинів.

З зазначеного приводу суд також зазначає, що цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

При цьому сторонами, при укладені договорів №2 та №3 від 17.10.2017 року, у п. 6.2 договорів, було передбачено, що усі зміни й доповнення до даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі, підписані сторонами й скріплені печатками сторін, що цілком відповідає положенням ст. 654 ЦК України.

Однак, матеріали справи не містять доказів, які давали суду можливість дійти висновку, що сторонами у належній формі та спосіб, передбачений положеннями п. 6.2 договорів №2 та №3 від 17.10.2017 року було встановлено інший термін для поставки товару та належного виконання обов`язку продавця з поставки товару, а тому відповідне зобов`язання, як вище встановлено судом, мало бути виконано 15.01.2018 року.

Між тим, належних та допустимих доказів виконання зобов`язань відповідачем у спосіб та порядку, визначеному умовами п. 3.1, 3.3 матеріали справи не містять. Крім того, жодною із сторін не надано до суду доказів, які свідчили про введення відповідних каруселей в експлуатацію.

Отже, позивач відповідно до умов укладених договорів і положень чинного законодавства має право на застосування штрафних санкцій у вигляді пені до ТОВ „СК „Люксон спорт у зв`язку з порушенням останнім строку виконання господарського зобов`язання.

Натомість законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 258 ЦК).

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що до вимог про стягнення штрафу та пені підлягає застосуванню скорочений строк позовної давності - тривалістю в один рік.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом із тим положеннями ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 Цивільного кодексу України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Водночас, положення статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Як встановлено вище судом, умовами договорів №2, 3 від 17.10.2017 року було визначено строк виконання зобов`язань відповідача - 15.01.2018 року, однак в матеріалах справи відсутні докази виконання ТОВ „СК „Люксон спорт у зазначений строк прийнятих зобов`язань, тобто має місце прострочення виконання зобов`язання відповідачем з 16 січня 2018 року.

За таких обставин, з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України правомірним періодом нарахування пені є з 16.01.2018р. по 16.07.2018 р.

При цьому, суд зазначає про неправомірність здійснення позивачем нарахування пені за період з 17.07.2018р. по 29.06.2019р., тобто поза межами шестимісячного строку визначеного положеннями ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 267 цього кодексу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що строк позовної давності для звернення з позовними вимогами щодо стягнення пені за порушення своєчасної поставки товару нарахованих за період з 08.04.2018р.-16.07.2018р. (заявлених позивачем до стягнення у межах правомірного періоду нарахування пені) сплинув у відповідну дату 2019 року, (з урахуванням моменту виникнення заборгованості та виникнення права у позивача щодо нарахування пені), тоді як з позовом позивач звернувся до суду у листопаді 2019 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені та позивачем не зазначено причин пропущення таких строків, а відповідачем до ухвалення рішення в справі було заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності

При цьому, твердження позивача щодо наявності двох випадків передбачених ст. 264 Цивільного кодексу України, які за його думкою, свідчать про переривання позовної давності судом відхиляються, як хибні, в зв`язку з чим суд зазначає таке:

У відповідності до ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, по-перше, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується стягнення пені у зв`язку з простроченням виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, яке включає в себе і його введення в експлуатацію.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Визнання боржником основного боргу, у даній справі визнання відповідачем обставин несвоєчасного введення товару в експлуатацію, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог позивача, зокрема, щодо сплати пені і, отже, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

По-друге, суд зазначає, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Норми цивільного законодавства не пов`язують перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи, тоді як перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Отже, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

З огляду на викладене пред`явлення позивачем позовної заяви та вирішення судом за результатами її розгляду справи про повернення майна з відповідального зберігання на користь позивача у справі №922/2846/18 у розумінні ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України не є такими обставинами з якими закон пов`язує переривання позовної давності у даній справі щодо вимог про стягнення пені за договорами купівлі-продажу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Голосіївського парку культури та відпочинку ім. М.Рильського про стягнення з відповідача пені у розмірі 2319001,11 грн., в зв`язку із спливом строку позовної давності про яке заявлено відповідачем у справі.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 34785,02 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

2.Судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його підписання.

Повний текст складено 23 березня 2020 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська