ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2020 р. Справа№ 910/10787/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Ткаченка Б.О.

без виклику сторін

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 (повний текст рішення виготовлено 16.12.2019)

у справі 910/10787/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Симпатик"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Камянка Глобал Вайн"

про стягнення 13 255,17 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/18 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Симпатик", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Камянка Глобал Вайн" про стягнення заборгованості у сумі 13 255,17 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити Товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань", вирішити питання щодо сплаченого судового збору.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що копія фіскального чеку від 18.07.2018 спростовує висновок суду про те, що відповідач не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, натомість у жодній статті чинного законодавства України не вказано у який спосіб фактор повідомляє боржника про відступлення права грошової вимоги факторові, тому, скаржник вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги щодо оплати заборгованості у розмірі 13 255,17 грн.

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 справу № 910/10787/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" відповідає вимогам статті 258 ГПК України, підстав для її повернення та відмови у відкритті апеляційного провадження не встановлено.

Одночасно скаржником при поданні апеляційної скарги було заявлено клопотання про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/18, оскільки оскаржуване рішення було отримане скаржником лише 20.12.2019.

Загальний порядок відновлення пропущених процесуальних строків врегульований ст. 119 ГПК України відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, суд, розглянувши клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено, що з 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1 921,00 грн.

Отже, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує 192 100,00 грн. (1 921,00 грн.*100=192 100,00 грн.).

Враховуючи те, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 13 255,17 грн., вказана справа, відповідно до приписів ГПК України, відноситься до малозначних справ.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі 910/10787/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі 910/10787/18. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі 910/10787/18 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

06.02.2020 від відповідача через відділ канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач вказує на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/19 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 01.08.2012 між третьою особою, як постачальником , та відповідачем,як покупцем, укладено договір поставки № Р-2201, відповідно до п. 1.1 третя особа зобов`язується передати у власність відповідача товар у кількості та за ціною, узгодженою у специфікації до договору.

Згідно із п.п. 4.1, 4.8 договору поставка товару здійснюється третьою особою на умовах поставки DDP/Delivered Duty, Інкотермс 2010. Поставка товару підтверджується підписаною відповідачем видатковою накладною на партію товару. Дата, вказана у накладній, є датою поставки товару.

Відповідно до п. 7.1 договору відповідач здійснює оплату товару протягом 80 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Також третя особа та відповідач пунктом 10.3 договору погодили умову про те, що сторони не мають права передавати третім особам свої майнові права, що виникають із даного договору, без згоди іншої сторони.

Договір діє після підписання його сторонами та до 31.12.2012, з подальшою пролонгацією (п. 10.1).

Факт постачання третьою особою товару та прийняття поставленого товару відповідачем підтверджується видатковими накладними № КГВ00003422 від 20.12.2017 на суму 7 688,87 грн. на підставі вказаного договору поставки, що також підтверджується товарно-транспортною накладною на переміщення алкогольних напоїв від 20.12.2017, та видатковою накладною № КГВ0000112 від 06.03.2018 на суму 11 811,17 грн. на підставі усної домовленості між третьою особою та відповідачем, що також підтверджується контрольним листом на перевезення товару та товарно-транспортною накладною від 06.03.2018.

Згідно із статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Натомість відповідачем свої зобов`язання щодо сплати вартості поставленого третьою особою товару не виконано належним чином та сплачено третій особі грошові кошти лише у розмірі 6 224,87 грн., у зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед третьою особою на суму у розмірі 13 255,17 грн.

Доказів повної оплати за поставлений третьою особою товар, відповідачем не надано.

В подальшому, 26.06.2018 між позивачем, як фактором, та третьою особою, як клієнтом, укладено договір факторингу № 26-06/18-02, відповідно до умов якого, третя особа зобов`язується передати (відступити) позивачу права вимоги до відповідача, що належить третій особі, а позивач зобов`язується прийняти зазначене право вимоги та перерахувати третій особі кошти в сумі ціни продажу.

Відповідно до п. 1.2 договору від 26.06.2018 позивач після переходу до нього права вимоги стає кредитором відповідача та одержує право замість третьої особи вимагати від боржника належного виконання ним своїх зобов`язань за договорами, іншими документами.

Пунктом 4.2 вказаного договору передбачено, що перехід права вимоги відбувається з моменту підписання акту прийому-передачі прав вимоги та документів. Сторони домовились, що підписання акту прийому-передачі прав вимоги та документів є підтвердженням переходу права вимоги. Станом на дату підписання сторонами цього договору розмір заборгованості складає 13 255,17 грн. (п. 4.3 договору).

Згідно із п.п. 5.1, 5.2 договору від 26.06.2018 розмір ціни продажу прав вимоги становить 11 266,89 грн. Позивач вносить ціну продажу шляхом перерахування на поточний рахунок третьої особи суми ціни продажу, що вказана у п. 5.1 цього договору, протягом 30 календарних днів з дати підписання додатку № 1.

Відповідно до п. 6.1 договору від 26.06.2018 підписанням додатку № 1 до цього договору сторони підтверджують, що документація (документи та відповідна інформація) у повному обсязі була передана третьою особою позивачу.

Так, 26.06.2018 позивачем та третьою особою підписано акт прийому-передачі прав вимоги та документів, відповідно до якого третя особа передала, а позивач прийняв право вимоги до відповідача за видатковими накладними № КГВ00003422 від 20.12.2017 та № КГВ0000112 від 06.03.2018, а також необхідну документацію: видаткові накладні, ТТН, контрольний лист на перевезення.

03.07.2018 сторонами, на виконання договору факторингу (в частині сплати вартості права вимоги) укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до умов якої сторони, маючи одна до одної зустрічні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди про зарахування на підставі ст. 601 ЦК України зустрічних однорідних вимог: 1) за договором факторингу № 26-06/18-02 від 26.06.2018, відповідно до якої третя особа є кредитором, а позивач є боржником при виконанні грошового зобов`язання у сумі 11 266,89 грн. та 2) за договором факторингу № 04-04/18-35 від 04.04.2018, відповідно до якого третя особа є боржником, а позивач є кредитором при виконанні грошового зобов`язання у сумі 1 617 950,89 грн.

Також у даній угоді сторони погодили, що внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, зобов`язання позивача за договором факторингу № 26-06/18-02 від 26.06.2018 вважається таким, що є припиненим у повному обсязі.

У зв`язку із чим, посилаючись на вказаний договір факторингу та виконання його сторонами, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що він отримав право на стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 255,17 грн.

Однак, відповідачем вказаний договір факторингу не визнано, у зв`язку із чим відповідач відмовився виконувати своє зобов`язання перед новим кредитором - позивачем, оскільки вважає цей договір недійсним та нікчемним.

Як вбачається із матеріалів справи, третя особа зверталась до Господарського суду міста Києва із позовом до позивача про визнання недійсним договору факторингу № 26-06/18-02 від 26.06.2018, однак у зв`язку із відмовою третьої особи від позову, ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2019 у справі № 910/15107/18, яка набрала законної сили, провадження у справі було закрите, у зв`язку із чим, аналогічні доводи відповідача суд розглядає у даній справі.

Підстави та наслідки недійсності правочинів у діючому законодавстві визначені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач та третя особа вказували на те, що договір факторингу є недійсним (нікчемним), оскільки він підписаний з боку третьої особи неуповноваженою особою (виконуючим обов`язки директора Паніним С.А.), який не мав права укладати такі правочини від імені юридичної особи.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із договору факторингу № 26-06/18-02 від 26.06.2018 вбачається, що від імені третьої особи підписаний виконуючим обов`язки директора Паніним С.А. на підставі довіреності № 376 від 21.02.2018, виданої директором третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 3 ст. 237 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (ч. 1 ст. 246 ЦК України).

Судом встановлено, що питання видачі Паніну С.А. довіреності № 376 від 21.02.2018, у тому числі і на укладання договорів від імені третьої особи, вже було предметом дослідження у інших судових справах, зокрема, справі № 910/11853/18 за позовом третьої особи до позивача про визнання недійсним договору факторингу № 26-06/18-03 від 26.06.2018.

Відповідно до постанови Північний апеляційний господарський суд у постанові від 15.04.2019 у справі № 910/11853/18, 21.02.2018, Коміссаров А.В., будучи директором третьої особи, видав довіреність № 376 від 21.02.2018, якою уповноважив Паніна С.А. представляти інтереси товариства, для чого йому були надані повноваження, зокрема, укладати та підписувати від імені товариства будь-які угоди (купівлі-продажу, міни, оренди, підряду, застави (іпотеки), позики, позички, кредиту, доручення, комісії) щодо будь-якого предмету (включаючи будь-яке нерухоме чи рухоме майно, майнові права, цінні папери, грошові кошти тощо товариства), договори про внесення змін та доповнень до вказаних угод (договорів) та про їх розірвання.

Згідно із п. 9.16.2 Статуту третьої особи до повноважень директора товариства було віднесено видачу довіреностей, при цьому будь-яких доказів відкликання вказаної довіреності сторонами надано не було. Тим же пунктом визначено, що директор товариства має право укладати угоди від імені товариства на суму, що не перевищує 300 000,00 грн., угоди на суму понад 300 000,00 грн. має право підписувати та укладати виключно за рішення учасників товариства.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилались відповідач та третя особа щодо видачі довіреності № 376 від 21.02.2018 та її дійсності, вже встановлені судом у іншій справі та повторному доказуванню не підлягають.

Як вже зазначалось, із договору факторингу № 26-06/18-02 від 26.06.2018, що є предметом розгляду даної справи, вбачається, що ціна права вимоги, яке було передане позивачу, становить 11 266,89 грн., тобто вказаний договір № 26-06/18-03 від 26.06.2018 був укладений на суму, яка не перевищує визначену статутом третьої особи ціни правочину для підписання його директором, тобто в межах наданих Паніну С.А. повноважень виконуючого обов`язки директора, у зв`язку із чим, доводи про те, що виконуючий обов`язки директора третьої особи Панін С.А. не мав права на укладення договору факторингу № 26-06/18-02 від 26.06.2018 є необгрунтованими.

Також безпідставними є доводи відповідача про недійсність договору факторингу з огляду на відсутність згоди боржника на відступлення факторові права вимоги, оскільки за змістом ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги, тому такі твердження є безпідставними.

Натомість, законом передбачене право (можливість) боржника заперечувати проти вимог нового кредитора, якщо він не був письмово повідомлений про заміну кредитора або це було здійснено без його згоди та захищати таким чином своє порушене право.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно із ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У той же час, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Так само згідно з положеннями ст.ст. 512, 514 ЦК України (які регулюють заміну кредитора у зобов`язанні) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Проте, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків (ч. 2 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, зі змісту указаних норм вбачається, що зобов`язання боржника здійснити платіж факторові виникає за умови, якщо боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Тобто, до отримання такого повідомлення обов`язку щодо здійснення платежу на користь фактора у боржника не виникає.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, із чим погоджується апеляційний господарський суд, відповідач після укладення договору факторингу не був повідомлений про заміну первісного кредитора - третьої особи на нового - позивача у зобов`язанні за видатковими накладними № КГВ00003422 від 20.12.2017 та № КГВ0000112 від 06.03.2018, що свідчить про відсутність його обов`язку сплачувати заборгованість у сумі 13 255,17 грн. новому кредитору.

Позивач вказує на те, що ним повідомлено боржника - відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні на суму 13 255,17 грн. та необхідність сплатити заборгованість на рахунок позивача. Надсилання такого повідомлення підтверджується копією листа № 16-07/18-2 від 16.07.2018 та поштовим чеком від 18.07.2018.

Однак, дослідивши матеріали справи в цій частині, враховуючи те, що надана позивачем копія (не оригінал) квитанції, що має виправлення від руки (в частині адреси відправлення) може підтвердити лише факт надання послуги поштового зв`язку та не свідчить про те, що фактор направив боржнику саме повідомлення про відступлення права вимоги № 16-07/18-2 від 16.07.2018, зазначений чек не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України.

Слід зазначити, що опис вкладення, який має містити перелік направлених відповідачу документів, зокрема, і повідомлення про набуття позивачем права вимоги на спірну суму, у матеріалах справи відсутній, до того ж відповідач заперечує факт отримання повідомлення фактора за № 16-07/18-2 від 16.07.2018.

Натомість у листі третьої особи № 72 від 26.03.2018, який надісланий на адресу відповідача щодо зміни кредитора, йдеться мова про відступлення права вимоги за іншим договором факторингу, а саме за № 20/03-18 від 20.03.2018, який, в свою чергу, не стосується вимог, що є предметом розгляду в даній справі, на що також вказував відповідач, тобто, лист третьої особи за № 72 від 26.03.2018 не є належним доказом повідомлення боржника про відступлення факторові права вимоги за видатковими накладними № КГВ00003422 від 20.12.2017 та № КГВ0000112 від 06.03.2018.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що ані первісним кредитором - третьою особою, ані фактором - позивачем, не виконано належним чином обов`язку з повідомлення боржника про відступлення права вимоги за видатковими накладними № КГВ00003422 від 20.12.2017 та № КГВ0000112 від 06.03.2018, а, отже, у останнього (відповідача) не виникло обов`язку сплачувати заборгованість новому кредитору (позивачу).

Враховуючи викладене, те, що позивачем не доведено наявність обов`язку боржника - відповідача сплатити новому кредитору - кредитору заборгованості за видатковими накладними № КГВ00003422 від 20.12.2017 та № КГВ0000112 від 06.03.2018 на суму 13 255,17 грн., апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).

Згідно з ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із принципом змагальності, який закріплений у ст. 13 ГПК України, тягар доказування покладається на сторін у справі, а не на суд.

Враховуючи викладене, твердження скаржника про те, копія фіскального чеку від 18.07.2018 спростовує висновок суду, що відповідач не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні є безпідставним, оскільки із вказаної копії чеку неможливо встановити, що за вказаним поштовим відправленням позивачем надіслано відповідачу саме повідомлення про відступлення права вимоги за № 16-07/18-2 від 16.07.2018.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/18 та для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань", відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/18.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань", згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі № 910/10787/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Фонд боргових зобов`язань".

4. Справу № 910/10787/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

Б.О. Ткаченко