РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2020Справа № 910/14071/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства «Тетіївтепломережа» Тетіївської міської ради

до 1) Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

2) Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Акціонерне товариство «Укртрансгаз»

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

представники учасників справи:

від позивача Мамаєв Д.Ю. (адвокат за ордером)

від відповідача-1 Верхацький І.В. (довіреність № 14-193 від 17.04.2019)

від відповідача-2 не з`явився

від третьої особи Онищенко І.П. (довіреність № 1-2261 від 23.01.2020)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство «Тетіївтепломережа» Тетіївської міської ради (далі - КП «Тетіївтепломережа», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач-1) та Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (далі - АТ «Київоблгаз», відповідач-2) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених ним вимог, позивач пояснив, що між ним та відповідачем-1, як гарантованим постачальником, був укладений договір про постачання природного газу № 1873/1617-КП-17 від 17.11.2016. У зв`язку з тим, що позивач спожив на підставі вказаного договору природний газ, він направив відповідачу-1 для підписання акти приймання-передачі природного газу за грудень 2016 року, а також січень та березень 2017 року, проте відповідач-1 повернув вказані акти без підписання з огляду на те, що не підтверджував позивачу обсяги газу у номінаціях за вказані періоди та, відповідно, не здійснював постачання газу позивачу, зважаючи на низький рівень розрахунків останнього за спожитий природний газ. У зв`язку з тим, що відповідач-1, всупереч обов`язку видати номінації на опалювальний сезон 2016-2017 року до його початку підприємствам, які виробляють теплову енергію, що був встановлений розпорядженням КМУ № 742-р від 05.10.2016 «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року», неправомірно відмовив позивачу у видачі номінацій на споживання природного газу у вказані місяці, відповідач-2, як оператор газорозподільної системи, з якої позивачем здійснюється відбір природного газу, дійшов висновку про те, що відбір позивачем газу в грудні 2016 року, а також січні та березні 2017 року був здійснений несанкціоновано, що покладає на позивача певну відповідальність.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив:

- визнати протиправною відмову АТ «НАК «Нафтогаз України» від підписання актів приймання-передачі природного газу до договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року;

- зобов`язати АТ «НАК «Нафтогаз України» підписати акти приймання-передачі природного газу до договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року;

- зобов`язати АТ «НАК «Нафтогаз України» видати номінації позивачу на використання (споживання) природного газу для виробництва теплової енергії у обсягах, встановлених у п. 2.1 договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року;

- визнати протиправними дії АТ «Київоблгаз» щодо встановлення несанкціонованого відбору природного газу, використаного позивачем в опалювальному періоді 2016-2017 для виробництва теплової енергії, в межах укладеного між позивачем та АТ «НАК «Нафтогаз України» договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2019, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/14071/19 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.11.2019, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз», третя особа).

31.10.2019 до суду надійшли письмові пояснення, подані третьою особою, в яких остання вказала, що АТ «Укртрансгаз», як оператором газотранспортної системи, на виконання вимог Кодексу газотранспортної системи була здійснена процедура алокації АТ «Київоблгаз», за результатами якої було встановлено наявність у останнього негативних місячних небалансів, зокрема, у січні 2017 року, які виникли внаслідок несанкціонованих відборів природного газу, здійснених позивачем з газорозподільної системи, оператором якої є АТ «Київоблгаз», в обсязі 280,399 тис. куб. м. АТ «Київоблгаз» на виконання приписів глав 1, 3 розділу ХІІ Кодексу газотранспортної системи надав АТ «Укртрансгаз» відомості про фактичні обсяги споживання природного газу кожним зі споживачів, об`єкти якого підключені до його газорозподільної системи, зокрема, АТ «Київоблгаз» вказав АТ «НАК «Нафтогаз України» постачальником природного газу для КП «Тетіївтепломережа». Однак, при опрацюванні АТ «Укртрансгаз» вказаної інформації про фактичний обсяг споживання природного газу ним було виявлено випадки недостовірного надання відомостей, що полягали у безпідставному відображенні в таких даних АТ «НАК «Нафтогаз України» як постачальника природного газу для позивача, оскільки АТ «НАК «Нафтогаз України» не постачав протягом спірних періодів будь-яких обсягів природного газу позивачу та не замовляв послуг транспортування таких обсягів газу про що свідчить неподання АТ «НАК «Нафтогаз України», як замовником послуг транспортування, номінацій/реномінацій на транспортування природного газу для вказаного споживача на відповідний період. За відсутності відповідних номінацій АТ «Укртрансгаз» вважало відбір природного газу, здійснений позивачем у грудні 2016 року, січні та березні 2017 року, несанкціонованим. Враховуючи викладене, третя особа вважала позовні вимоги необґрунтованими та просила суд відмовити у їх задоволенні.

06.11.2019 до суду надійшов поданий відповідачем-1 відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти правомірності вимог позивача, відповідач-1 зазначив, що однією з передумов постачання природного газу є укладення відповідного договору, однак укладення такого договору не свідчить про безумовне здійснення поставки природного газу. Іншою необхідною умовою є наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період для потреб споживача, тобто наявність підтвердженої номінації. В свою чергу, відсутність такої номінації унеможливлює постачання газу.

Відповідач-1 зазначив, що укладаючи договір № 1873/1617-КП-17 від 17.11.2016 на виконання вимог постанови КМУ № 758 від 01.10.2015, сторони були обізнані, зокрема, й з положеннями п. 17 вказаної постави, відповідно до яких постачання природного газу здійснюється гарантованим постачальником (АТ «НАК «Нафтогаз України»):

- за відсутності заборгованості за спожитий раніше природний газ

- або відсутності заборгованості (без урахування штрафних санкцій) за газ, спожитий до 01.01.2016 за всіма укладеними з АТ «НАК «Нафтогаз України» договорам постачання природного газу, а також здійснення поточних розрахунків за використаний природний газ

- або за умови дотримання рівня розрахунків станом на 25 число місяця, що передує місяцю постачання природного газу (без урахування штрафних санкцій), за всіма укладеними з АТ «НАК «Нафтогаз України» договорам постачання природного газу не нижче 90%

- або за умови надання АТ «НАК «Нафтогаз України» та виконання виробником теплової енергії погодженого виконавчим органом ради графіку погашення заборгованості, а також здійснення поточних платежів.

Враховуючи недотримання позивачем вимог п. 17 постанови КМУ № 758 від 01.10.2015, наявність у останнього заборгованості за спожитий у минулі періоди природний газ та низький рівень розрахунків, АТ «НАК «Нафтогаз України» стверджувало, що не мало правових підстав надавати та підтверджувати позивачу номінацію на споживання газу у грудні 2016 року та січні 2017 року та, відповідно, здійснювати постачання газу позивачу. Споживання ж природного газу без номінації є несанкціонованим відбором газу, а віднесення оператором ГРС відібраних позивачем обсягів газу у вказані періоди на АТ «НАК «Нафтогаз України» є неправомірним, оскільки відповідач-1 не замовляв транспортування вказаних об`ємів газу для позивача і не здійснював поставку газу позивачу у грудні 2016 року та січні 2017 року.

Відповідач-1 також вказав у відзиві на те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав.

Враховуючи викладене, відповідач-1 просив суд відмовити у задоволенні позову.

18.11.2019 до суду надійшов поданий відповідачем-2 відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 наводив судову практику в аналогічних справах, а також вказав на те, що не вчиняв дій щодо встановлення несанкціонованого відбору позивачем природного газу протягом опалювального сезону 2016-2017 років, оскільки відповідач-2, як оператор газорозподільної системи, не має таких повноважень згідно з чинним законодавством. Неврегульований небаланс може бути віднесений лише оператором газотранспортної системи, яким є АТ «Укртрансгаз», на небаланс оператора газорозподільної системи, яким є АТ «Київоблгаз». Враховуючи викладене, відповідач-2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до відповідача-2.

19.11.2019 до суду надійшло подане відповідачем-2 клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У підготовчих засіданнях 19.11.2019 та 03.12.2019 судом було оголошено перерву до 03.12.2019 та 17.12.2019 (відповідно).

17.12.2019 до суду надійшла подана позивачем заява про уточнення позовних вимог, у якій позивач просив суд:

- визнати факт невиконання договору постачання природного газу з боку АТ «НАК «Нафтогаз України», а саме ст. 3 п. 3.1, 3.6, 3.7, 3.8, 3.9;

- визнати протиправною відмову АТ «НАК «Нафтогаз України» від підписання актів приймання-передачі природного газу до договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року;

- зобов`язати АТ «НАК «Нафтогаз України» підписати акти приймання-передачі природного газу до договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року;

- визнати протиправними дії АТ «Київоблгаз» щодо встановлення несанкціонованого відбору природного газу, використаного позивачем в опалювальному періоді 2016-2017 для виробництва теплової енергії, в межах укладеного між позивачем та АТ «НАК «Нафтогаз України» договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17.

У підготовчому засіданні 17.12.2019 суд оголосив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів з власної ініціативи, а також оголосив перерву до 10.01.2020.

26.12.2019 до суду надійшли подані відповідачем-1 додаткові пояснення щодо стану виконання позивачем розрахунків за спожитий раніше природний газ та розмір його заборгованості на момент виникнення спірних правовідносин.

У підготовчому засіданні 10.01.2020 суд оголосив перерву до 21.01.2020.

У підготовчому засіданні 21.01.2020 суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті на 13.02.2020.

У судовому засіданні 13.02.2020 суд відклав розгляд справи на 25.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 викликано АТ «Київоблгаз», як відповідача-2, у судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 25.02.2020.

У судовому засіданні 25.02.2020 суд відклав розгляд справи на 10.03.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2020 викликано АТ «Укртрансгаз», як третю особу, у судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 10.03.2020.

10.03.2020 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Крім того, 10.03.2020 до суду надійшло клопотання третьої особи про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.03.2020 суд відклав розгляд справи на 17.03.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2020 викликано КП «Тетіївтепломережа», як позивача, у судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 17.03.2020.

16.03.2020 до суду надійшло клопотання відповідача-2, в якому сторона просила розглядати справу за наявними у ній матеріалами з урахуванням наданих відповідачем-2 пояснень.

У судовому засіданні 17.03.2020 позивач підтримав заявлені ним вимоги з урахуванням їх уточнення, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач-1 та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу без участі представника відповідача-2 за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 17.03.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

17.11.2016 між АТ «НАК «Нафтогаз України» (як постачальником) та КП «Тетіївтепломережа» (як споживачем) був укладений договір постачання природного газу № 1873/1617-КП-17 (далі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов`язувався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язувався оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що природний газ, який постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими споживачами (крім бюджетних установ/організацій).

Згідно з п. 2.1 договору постачальник зобов`язувався передати споживачу з 01.11.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 90 тис. куб. м., у тому числі у листопаді - 15,0 тис. куб. м., грудні - 20,0 тис. куб. м., січні - 20,0 тис. куб. м., лютому - 20,0 тис. куб. м. та березні - 15,0 тис. куб. м.

Відповідно до п. 3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України АТ «НАК «Нафтогаз України») у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та/або у пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

У пункті 3.2 договору сторони погодили, що споживач подає постачальнику до 15 числа місяця, що передує місяцю постачання природного газу, належним чином оформлену заявку на планові обсяги використання природного газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. У разі неподання або несвоєчасного подання заявки споживачем постачальник може користуватись плановими обсягами, зазначеними у п. 2.1 цього договору, на відповідний місяць.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.4 договору).

Положеннями п. 3.5 договору на споживача покладався обов`язок не пізніше 7-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, надати постачальнику підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Відповідно до п. 3.6 договору постачальник не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта.

Згідно з п. 3.7 договору у разі неподання або несвоєчасного подання споживачем постачальнику акта приймання-передачі природного газу такі дії (бездіяльність) вважаються односторонньою відмовою споживача від постачання природного газу за цим договором за відповідний розрахунковий період, при цьому:

1) споживач визнає, що порушення ним п. 3.5 цього договору сторони вважають односторонньою відмовою споживача від постачання природного газу за цим договором у відповідному розрахунковому періоді;

2) споживач не має права заперечувати проти непостачання постачальником природного газу на його користь за цим договором за відповідний розрахунковий період у разі порушення ним п. 3.5 цього договору;

3) споживач не заперечує та визнає, що порушення ним п. 3.5 цього договору, а також інших його умов щодо порядку документального оформлення використаного споживачем природного газу, зокрема пунктів 2.5, 3.4 та підпункту 9 пункту 7.2, тощо, може бути причиною виникнення у постачальника негативного небалансу, витрати на врегулювання якого (послуги з балансування, а також інші витрати, пов`язані з врегулюванням постачальником небалансу в порядку, передбаченому пунктами 3-5 глави 3 розділу ХІV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493, споживач зобов`язаний оплатити постачальнику в порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 3.8 договору передбачено, що у разі, коли оператор газотранспортної системи за підсумками розрахункового періоду встановлює негативний небаланс за об`єктами споживача, споживач зобов`язаний у порядку, визначеному цим договором, оплатити постачальнику витрати на врегулювання такого небалансу, зокрема вартість наданої оператором газотранспортної системи послуги з балансування, а також всі інші витрати, пов`язані з врегулюванням постачальником небалансу в порядку, передбаченому пунктами 3-5 глави 3 розділу ХІV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493. При цьому споживач погоджується на оплату в безумовному порядку вартості наданої постачальникові оператором газотранспортної системи послуги балансування, а також на оплату в безумовному порядку всіх інших витрат, понесених постачальником у зв`язку з врегулюванням небалансу в порядку, передбаченому пунктами 3-5 глави 3 розділу ХІV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493.

У разі, коли під час складання (підписання) акта приймання-передачі природного газу у сторін виникнуть розбіжності щодо вартості природного газу, переданого за договором, сторони врегульовують спірні питання відповідно до умов цього договору або в порядку, передбаченому законодавством. До врегулювання сторонами розбіжностей обсяги переданого природного газу встановлюються відповідно до даних оператора газорозподільних мереж (газотранспортної системи), а вартість природного газу розраховується постачальником відповідно до умов, зазначених у пункті 5.2 цього договору (п. 3.9 договору).

Судом встановлено, що АТ «НАК «Нафтогаз України» повернуло позивачу без підписання акт приймання-передачі природного газу за грудень 2016 року з листом № 26-273/1.8-17 від 16.01.2017, в якому вказало, що згідно чинного законодавства, зокрема постанови КМУ № 758 від 01.10.2015, АТ «НАК «Нафтогаз України» постачає природний газ виробникам теплової енергії на умовах: відсутності у виробника теплової енергії заборгованості перед АТ «НАК «Нафтогаз України» за використаний природний газ; або відсутності у виробника теплової енергії заборгованості (без урахування штрафних санкцій) перед АТ «НАК «Нафтогаз України» за спожитий до 01.01.2016 природний газ за всіма укладеними з АТ «НАК «Нафтогаз України» договорам постачання природного газу, а також здійснення поточних розрахунків за використаний природний газ; або рівень розрахунків виробника теплової енергії станом на 25 число місяця, що передує місяцю постачання природного газу (без урахування штрафних санкцій), за всіма укладеними з АТ «НАК «Нафтогаз України» договорам постачання природного газу становить не нижче 90%; або надано АТ «НАК «Нафтогаз України» та виконується виробником теплової енергії погоджений виконавчим органом ради графік погашення заборгованості (рівними частинами до 01.01.2021 з розбивкою за всіма договорами з АТ «НАК «Нафтогаз України»). Враховуючи заборгованість КП «Тетіївтепломережа» за спожитий у минулі періоди природний газ, низький рівень розрахунків за всіма укладеними договорами, який становить нижче 90%, невиконання графіка погашення заборгованості, а також відсутність підтвердження планового обсягу в номінації на грудень 2016 року, Компанія (АТ «НАК «Нафтогаз України») не здійснювала постачання природного газу згідно зазначених договорів (у тому числі договору № 1873/1617-КП-17 від 17.11.2016). враховуючи викладене Компанія (АТ «НАК «Нафтогаз України») не має підстав для оформлення актів приймання-передачі природного газу за грудень 2016 року з КП «Тетіївтепломережа», у тому числі, до договору № 1873/1617-КП-17 від 17.11.2016.

АТ «НАК «Нафтогаз України» повернуло позивачу без підписання також акт приймання-передачі природного газу за січень 2017 року з листом № 26-1654/1.2-17 від 16.02.2017, обґрунтовуючи це тим, що у зв`язку з невиконанням п. 17 постанови КМУ № 758 від 01.10.2015 підприємству позивача не були підтверджені планові обсяги (номінації) природного газу на січень 2017 року. Таким чином, Компанія (АТ «НАК «Нафтогаз України») не здійснювала постачання природного газу КП «Тетіївтепломережа» у вказаному періоді для зазначених категорій споживачів (тобто для підприємств, організацій та інших споживачів, крім бюджетних установ/організацій).

У позовній заяві позивач стверджував, що підстави для відмови АТ «НАК «Нафтогаз України» у підписанні акту приймання-передачі природного газу за березень 2017 року були аналогічні викладеним вище.

Проте, відповідач-1 одночасно з поданням відзиву на позовну заяву долучив до матеріалів справи підписаний та скріплений печатками обох сторін акт приймання-передачі природного газу за березень 2017 року до договору № 1873/1617-КП-17 від 17.11.2016.

Вважаючи такі дії АТ «НАК «Нафтогаз України» неправомірними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд, розглядаючи даний позов та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача, а також обґрунтованість заперечень відповідачів, керувався таким.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед у з`ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому необхідно виходити з положень ст. 11 Цивільного кодексу України про підстави виникнення цивільних прав і обов`язків, у відповідності до яких цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні положень зазначеного Закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у статті 4 Господарського процесуального кодексу України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, через зазначені положення Господарського процесуального кодексу України реалізується принцип доступності правосуддя. До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, дійшовши висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 910/15651/17).

Положеннями ст. 13 Конституції України та ч. 1 ст. 20 Господарського кодексу України закріплений обов`язок держави забезпечувати захист прав і законних інтересів усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Наведені положення реалізуються, зокрема, у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, відповідно до якої кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення (постанови Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 922/435/13-г, від 21.09.2016 по справі № 910/31940/15).

Перелік способів захисту прав та інтересів наведений у ст. 16 Цивільного кодексу України, а також ст. 20 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Положеннями ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Згідно з ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, господарський суд розглядає справи, пов`язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. ст. 237, 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за договором поставки (які за своєю природою є лише товарно-супровідними документами) не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.06.2009 по справі № 3-1971к09, від 30.09.2008 по справі № 3-3959к08, постанові Вищого господарського суду України від 24.01.2012 року по справі № 05-6-42/302 та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі № 910/4278/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про визнання факту невиконання договору постачання природного газу з боку АТ «НАК «Нафтогаз України»; визнання протиправною відмову АТ «НАК «Нафтогаз України» від підписання актів приймання-передачі природного газу до договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року; зобов`язання АТ «НАК «Нафтогаз України» підписати акти приймання-передачі природного газу до договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17 за грудень 2016 року, січень 2017 року, березень 2017 року та визнання протиправними дій АТ «Київоблгаз» щодо встановлення несанкціонованого відбору природного газу, використаного позивачем в опалювальному періоді 2016-2017 для виробництва теплової енергії, в межах укладеного між позивачем та АТ «НАК «Нафтогаз України» договору від 17.11.2016 № 1873/1617-КП-17, спрямовані на встановлення певних юридичних фактів. При цьому, між сторонами відсутній спір про право.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов`язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Крім того, судом була взята до уваги правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 по справі № 910/1389/19, згідно з якою оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позовні вимоги, що є предметом розгляду у цій справі, по своїй суті є вимогами про встановлення обставин та надання їм правової оцінки як неналежного виконання зобов`язання учасником господарської діяльності. Таким чином, звертаючись до суду з даними вимогами, позивач фактично просить установити певні обставини, які, за його твердженнями, відбулись у минулому, та надати їм відповідну правову оцінку. Тобто позивач просить встановити неналежне виконання відповідачем-1 вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17», що призвело до неналежного виконання зобов`язань за договором поставки природного газу.

Закон не передбачає такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів як визнання протиправними дій суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення цієї вимоги не призводить до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів, зокрема у інших судових процесах.

Тому встановлення певних обставин є неналежним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та законних інтересів учасників господарських відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 910/15651/17, постанові Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, ухваленій у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду та постановах Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 909/953/18 та від 21.08.2019 у справі № 910/13755/18.

Господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011; аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 по справі № 10/732).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Поряд з наведеним, суд звертає увагу позивача на те, що оцінка правомірності дій АТ «НАК «Нафтогаз України» щодо ненадання позивачу номінацій на споживання природного газу у грудні 2016 року, січні та березні 2017 року повинна здійснюватись господарським судом в межах спору, що ґрунтується на твердженнях про несанкціонований відбір позивачем природного газу у вказані періоди та може бути пред`явлений до суду АТ «НАК «Нафтогаз України», АТ «Укртрансгаз» або АТ «Київоблгаз».

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що згідно з приписами, зокрема, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України до справ, що відносяться до юрисдикції загальних судів, також віднесено справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, які розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Судові витрати по сплаті судового збору з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.04.2020.

Суддя О.Г. Удалова