ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"02" квітня 2020 р. Справа № 911/65/20

За позовом Комунального підприємства "Святошинське лісопаркове господарство", 03115, місто Київ, вулиця Святошинська, будинок 24

до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№119)", 08343, Київська область, Бориспільський район, село Мартусівка, вулиця Бориспільська, будинок 1

про стягнення 6 000,00 грн за договором купівлі-продажу № 43-1/ЛП від 04.08.2016

суддя Н.Г.Шевчук

без виклику сторін

суть спору:

Комунальне підприємство "Святошинське лісопаркове господарство" звернулось до господарського суду з позовом до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№119)" про стягнення заборгованості у розмірі 6 000,00 грн за договором купівлі-продажу № 43-1/ЛП від 04.08.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було відвантажено відповідачу дошку необрізну сухостійну 4с (сосна) на підставі договору та специфікації до договору, а останнім згідно умов договору не здійснено оплату за поставлений товар.

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.

Частиною першою статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.02.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено строк відповідачу для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні та відзиву на позовну заяву.

Відповідач відзиву на позов не подав, про наявність заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив.

Частиною п`ятою статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду від 05.02.2020 надсилалась судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення (06.02.2020) на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак, відділення поштового зв`язку дану ухвали повернуло на адресу суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштових відправлень.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі - Правила), якими регулюються правовідносини між оператором поштового зв`язку та споживачем послуг.

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення «EMS» - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод.

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Поштові відправлення, поштові перекази повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.

Поштові відправлення, поштові перекази повертаються також у разі неможливості вручити їх через неправильно зазначену адресу або її відсутність (змита, відірвана чи пошкоджена в інший спосіб) та з інших причин, які не дають змоги оператору поштового зв`язку виконати обов`язки щодо пересилання поштових відправлень, поштових переказів.

Як зазначено вище, поштове відправлення з ухвалою суду від 05.02.2020 судом відправлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення без зазначення позначки «Судова повістка» з метою дотримання розумності та достатності строків на отримання стороною судової кореспонденції та забезпечення права особи на виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених приписами Господарського процесуального кодексу України.

З цього приводу, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.04.2018 у справі № 916/3188/16, суд зазначає, що сам лише факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд з дотриманням вимог процесуального закону надсилав копії судових рішень за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

З урахуванням наведеного суд вважає, що відповідач належним чином та завчасно повідомлявся про розгляд справи, оскільки судом було вчинено усі дії для належного його повідомлення, а тому зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до приписів частини дев`ятої статті 165 та частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

04 серпня 2016 року між Комунальним підприємством "Святошинське лісопаркове господарство" (Продавець) та Державним підприємством "Підприємство Бориспільської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№119)" (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 43-1 ЛП, відповідно до умов пункту 1.1 якого Продавець зобов`язується передати дошку необрізну сухостійну (сосну) у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити продукцію в кількості, в асортименті та за ціною згідно Специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до пункту 4.2 Договору загальна сума даного договору становить 6 000,00 грн, у т. ч. ПДВ 1 000,00 грн.

Згідно з пунктами 4.3 та 4.4 даного Договору оплата передбачає собою розрахунок Покупця з Продавцем на умовах фактичної поставки та здійснюється на підставі рахунків Продавця, яка проводиться в національній валюті, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця.

Покупець зобов`язаний у встановлений цим договором термін прийняти продукцію і сплатити суму її продажу (пункт 6.3 Договору).

Відповідно пункту 8.1 Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31 грудня 2016 року.

Позивач стверджує, що на виконання умов Договору №43-1/ЛП від 04.08.2016 він передав у власність відповідача продукцію: дошка необрізна сухостійна 4с (сосна) в кількості 10 куб. м на загальну вартість 6 000,00 грн в т. ч. ПДВ 1 000,00 грн, на підтвердження чого надано Специфікацію № 1 від 04.08.2016 до Договору, видаткову накладну № РН-0001603 від 05.2016 на суму 6 000,00 грн, копію податкової накладної, квитанцію про реєстрацію податкової накладної та оборотно-сальдову відомість по рахунку.

Однак, як стверджує позивач, покупець свої зобов`язання за договором №43-1/ЛП від 04.08.2016 не виконав, поставлений товар не оплатив у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 6 000,00 грн.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивачем було направлено на адресу відповідача претензію № 064/239-847 від 19.12.2017 з вимогою здійснити оплату поставленого товару у розмірі 6 000,00грн у строк до 29 грудня 2017 року.

Позивачем до заяви про усунення недоліків № 077/239-57 від 23.01.2020 на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2020 про залишення позовної заяви без руху долучено відповідь на претензію №8-388 від 27.12.2017, в якій зазначено, що у Підприємства (ДП "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 119)") відсутні будь-які зобов`язання перед Комунальним підприємством "Святошинське лісопаркове господарство" за Договором купівлі-продажу № Г-116 від 05.08.2016, оскільки Підприємство не отримувало жодної продукції та супровідних документів на неї.

Суд не бере до розгляду даний доказ з підстав неналежності, оскільки у відповіді на претензію мова йде про Договір купівлі-продажу № Г-116 від 05.08.2016, тоді як предметом доказування наявності заборгованості у відповідача перед позивачем по даній справі є Договір купівлі-продажу № 43-1/ЛП від 05.08.2016.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати поставленого товару позивач звернувся до суду.

Позивач також зазначає, що найменування Державного підприємства "Підприємство Бориспільської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (№ 119)" змінено на Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 119)", про що зазначено у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.12.2019 за № .

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 175 Господарського кодексу України).

Згідно з статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 ЦК України).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткова накладна це первинний документ який фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/5226/17.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив, що долучена позивачем видаткова накладна № РН-0001603 від 05.08.2016 не є належним доказом, що фіксує здійснення поставки продукції за Договором купівлі-продажу №43-1/ЛП від 04.08.2016, оскільки в даній видатковій накладній в реквізитах "Замовлення" зазначено "Договір № ДГ-00247 від 04.08.2016".

Надані позивачем копії Специфікації №1 до Договору, податкової накладної, квитанції про реєстрацію податкової накладної не можуть бути належними та допустимими у розумінні статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України доказами, що підтверджують передачу позивачем продукції відповідачу на виконання .

Крім того, долучена позивачем оборотно-сальдова відомість по рахунку від 26.12.2019, сформована також по Договору № ДГ-00247 від 04.08.2016, що не може вважатися доказом по даній справі з вищенаведених підстав.

Всупереч наведеним приписам законодавства в матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують здійснення поставки саме за Договором купівлі-продажу № 43-1/ЛП від 04.08.2016 або документально підтверджені відомості щодо отримання товарно-матеріальних цінностей від імені відповідача за вказаним правочином.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів поставки позивачем Державному підприємству "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 119)" продукції за Договором купівлі-продажу № 43-1/ЛП від 04.08.2016, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення на користь позивача 6 000,00 грн заборгованості.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статтей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючисьстаттями 129, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Рішення складено та підписано: 02.04.2020