ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2020 р. Справа №907/313/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області від 24.12.2019 за № 54929/07.01

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.12.2019 (повний текст рішення складено 16.12.2019, суддя Андрейчук Л.В.)

у справі № 907/313/19

за позовом позивача-1 фізичної особи-підприємця Ороса Василя Юрійовича, м.Ужгород,

позивача-2 фізичної особи-підприємця Орос Оксани Степанівни, м. Ужгород,

позивача-3 фізичної особи-підприємця Ороса Богдана Васильовича м. Ужгород,

позивача-4 фізичної особи-підприємця Орос Наталії Миколаївни, м. Ужгород,

позивача-5 фізичної особи-підприємця Орос Мар`яни Іванівни, м. Ужгород

до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, м. Ужгород

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, м. Ужгород

про стягнення на користь:

- фізичної особи-підприємця Ороса Василя Юрійовича суми 22773,88 грн., в тому числі 5547,95 грн. річних за користування чужими коштами; 17225,93 грн. інфляційних втрат;

- фізичної особи-підприємця Орос Оксани Степанівни суми 30365,17 грн., в тому числі 7397,26 грн. річних за користування чужими коштами; 22967,91 грн. інфляційних втрат;

- фізичної особи-підприємця Ороса Богдана Васильовича суми 11112,19 грн., в тому числі 2846,03 грн. річних за користування чужими коштами; 8266,16 грн. інфляційних втрат;

- фізичної особи-підприємця Орос Наталії Миколаївни суми 30365,17 грн., в тому числі 7397,26 грн. річних за користування чужими коштами; 22967,91 грн. інфляційних втрат;

- фізичної особи-підприємця Орос Мар`яни Іванівни суми 30365,17 грн., в тому числі 7397,26 грн. річних за користування чужими коштами; 22967,91 грн. інфляційних втрат

за участю представників:

від позивачів - Орос В.В. (адвокат),

від відповідача - Жупан А.Ю., Романець Н.Й.,

від третьої особи - не з`явились.

29.05.2019 до Господарського суду Закарпатської області звернулися фізичні особи-підприємці Орос Василь Юрійович, Орос Оксана Степанівна, Орос Богдан Васильович, Орос Наталія Миколаївна, Орос Мар`яна Іванівна з спільним позовом до відповідача Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про стягнення наступних сум коштів: на користь позивача-1 - 5547,95 грн. річних за користування чужими коштами та 17225,93 грн. інфляційних втрат; позивача-2 - 7397,26 грн. річних за користування чужими коштами та 22967,91 грн. інфляційних втрат; позивача-3 - 2846,03 грн. річних за користування чужими коштами та 8266,16 грн. інфляційних втрат; позивача-4 - 7397,26 грн. річних за користування чужими коштами та 22967,91 грн. інфляційних втрат; позивача-5 - 7397,26 грн. річних за користування чужими коштами та 22967,91 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у відповідача перед позивачами існує прострочене грошове зобов`язання по орендній платі, що підтверджується, зокрема, рішеннями Господарського суду Закарпатської області у справах № 907/368/16 та №907/868/17, які є невиконаними до цього часу. З огляду на це, на підставі ст. 625 ЦК України позивачі нарахували втрати від інфляції та три відсотки річних на загальну суму 124981,58 грн. за період, що не охоплюється судовими рішеннями у справах №907/368/16 та №907/868/17, тобто, з липня 2016 року до травня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.07.2019 відповідача у даній справі було замінено його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, а також залучено до участі у справі Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04.12.2019 позов у даній справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивачів наступні суми: позивача-1 - 5547,60 грн. річних за користування чужими коштами, 17180,83 грн. інфляційних втрат, 349,63 грн. судового збору; позивача-2 - 7396,79 грн. річних за користування чужими коштами, 22907,77 грн. інфляційних втрат; 466,17 грн. судового збору; позивача-3 - 2846,03 грн. річних за користування чужими коштами, 8241,04 грн. інфляційних втрат; 168,99 грн. судового збору; позивача-4 - 7396,79 грн. річних за користування чужими коштами, 22907,77 грн. інфляційних втрат, 466,17 грн. судового збору; позивача-5 - 7396,79 грн. річних за користування чужими коштами, 22907,77 грн. інфляційних втрат, 466,17 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд виходив з наступного:

1) судовими актами (рішеннями Господарського суду Закарпатської області від 11.10.2017 у справі № 907/368/16 та від 03.09.2018 у справі № 907/868/17) було встановлено факт наявності заборгованості відповідача - Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області) по орендній платі перед позивачами та обставини виникнення цих грошових зобов`язань;

2) факт невиконання Ужгородським ОУПФУ Закарпатської області рішень суду у справах № 907/368/16 та № 907/868/17 підтверджується наявними у справі листами-відповідями останнього від 20 травня 2019 року та Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 20 травня 2019 року;

3) наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим позивачами правомірно та обґрунтовано проведено нарахування на встановлену судовими рішеннями, однак, не погашену в ході їх виконання, суму заборгованості, втрат від інфляції та три відсотки річних;

4) нарахування, які є предметом спору у даній справі, здійснені позивачами після ухвалення рішень у господарських справах № 907/368/16 та № 907/868/17, тобто за інший період, і проведені виключно на суму основного боргу;

5) здійснивши перевірку заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку по наявність незначних арифметичних помилок у їх розрахунку, тому, здійснивши власний перерахунок, дійшов висновку, що заявлена позивачами вимога про стягнення річних підлягає до частково задоволення в загальній сумі 124729,18 грн., в задоволенні решти - відмовив.

Відповідач, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначив наступне:

1) строк надання послуг відповідно до договору про оренду нерухомого майна №75-15 від 31 грудня 2015 року закінчився, договірні відносини між сторонами припинені. Рішеннями Господарського суду Закарпатської області у справах №907/368/16 та №907/868/17, які набрали законної сили, на Ужгородське об`єднане управління ПФУ Закарпатської області вже покладена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачена статтею 625 ЦК України, шляхом стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення;

2) чинним законодавством саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання на підставі рішення суду. Водночас, Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" впроваджено спеціальну процедуру виконання рішень судів про стягнення коштів, боржником за якими є держава, зокрема державний орган, та встановлено державну гарантію щодо їх виконання. Ця гарантія передбачає автоматичне виконання рішень за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою, у разі невиконання зобов`язань відповідною юридичною особою-боржником. Разом з тим, ця гарантія обмежується коштами, передбаченими Законом про бюджет на кожний рік.

Накази господарського суду Закарпатської області у справах №907/368/16 та №907/868/17 перебувають на обліку в головному управлінні Державної казначейської служби України у Закарпатській області згідно з нормами чинного законодавства, а Державна казначейська служба України здійснює заходи щодо перерахування коштів на користь позивачів у порядку черговості надходження таких документів та у межах сум, передбачених Законом України про державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою КПКВК 3504040, що відповідає принципу справедливості та забезпечує рівні права стягувача на одержання коштів Державного бюджету за рішенням суду. Вищевказане, на думку скаржника, свідчить про те, що до нього не може бути застосована цивільно-правова відповідальність, передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошових зобов`язань, за період перебування судових рішень на виконанні відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Позивачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечили доводи апеляційної скарги та просили залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін, покликаючись на таке:

1) органи казначейства здійснюють виконання рішення суду шляхом списання коштів з рахунків боржника або за рахунок коштів, передбачених: за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду та несуть відповідальність за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду шляхом виплати компенсації. Органи казначейства не набувають статусу боржника за рішенням суду які вони виконують, та не відбувається зміна боржника у зобов`язані. Оскільки, Головне управління ПФУ Закарпатської області як правонаступник Ужгородського ОУПФУ Закарпатської області є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання (не сплатив орендну плату), то саме до нього слід застосовувати відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України;

2) у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 сформовано правовий висновок, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (п. 64);

3) закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Крім того, пунктом 10.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з 01 січня 2016 року і діє по 31 грудня 2016 року включно, але в будь якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань сторонами договору;

4) щодо доводів апелянта про те, що рішеннями суду у справах № 907/368/16 та № 907/868/17 до відповідача вже застосовано насліди передбачені ст. 625 ЦК України, тобто, нараховано відсотки річних та інфляційні втрати, то предметом позову у даній справі є стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за інший період прострочення, що не був предметом розгляду у справах № 907/368/16 та №907/868/17.

Третя особа подала письмові пояснення на апеляційну скаргу, у яких зазначила, що Головне управління ДКС України у Закарпатській області, розглядаючи заяви позивачів Орос В.Ю., Орос О.С., Орос Б.В., Орос Н.М., Орос М.І. про виконання судових рішень по справах № 907/368/16 та № 907/868/17, листи-відповіді Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про відсутність коштів для виконання рішень суду, та здійснивши облік вищеперерахованих виконавчих документів за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» у зв`язку з невиконанням Ужгородським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Закарпатської області рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.10.2017 у справі №907/368/16 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.09.2018 у справі № 907/868/17, діяло в межах та на підставі норм чинного законодавства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.10.2017 у справі №907/368/16 було відмовлено в задоволенні первісного позову Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області до фізичних осіб-підприємців Ороса Василя Юрійовича, Орос Оксани Степанівни, Ороса Богдана Васильовича, Орос Наталії Миколаївни та Орос Мар`яни Іванівни про зобов`язання внести зміни у договір оренди та частково задоволено зустрічний позов вказаних фізичних осіб-підприємців, стягнуто з Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на їх користь наступні суми коштів за договором оренди нерухомого майна №75/15 від 31.12.2015: на користь Ороса В.Ю. - 8856,00 грн. боргу по орендній платі, 15,29 грн. річних та 174,48 грн. пені; Орос О.С. - 11808,00 грн. боргу по орендній платі, 20,38 грн. річних та 232,66 грн. пені; Орос Н.М. - 11808,00 грн. боргу по орендній платі, 20,38 грн. річних та 232,66 грн. пені; Орос М.І. - 11808,00 грн. боргу по орендній платі, 20,38 грн. річних та 232,66 грн. пені.

З тексту вказаного рішення вбачається, що три проценти річних, стягнення яких було предметом зустрічного позову у вказаній справі, були нараховані на прострочену орендну плату за червень 2016 року за період з 23.06.2016 по 08.07.2016. При цьому, суд стягнув відповідні суми трьох процентів річних у меншому розмірі, ніж заявляли позивачі за зустрічним позовом, враховуючи те, що відповідач за зустрічним позовом здійснив часткове погашення заборгованості під час судового розгляду справи №907/368/16.

Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та Касаційного господарського суду Верховного Суду від 08.05.2018 вказане рішення Господарського суду Закарпатської області залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі № 907/368/16 Господарським судом Закарпатської області 10.01.2018 було видано відповідні накази.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 16.04.2018 у справі №907/868/17 (із врахуванням виправлень, внесених ухвалою суду від 08.05.2018) було задоволено позов фізичних осіб-підприємців Ороса Василя Юрійовича, Орос Оксани Степанівни, Ороса Богдана Васильовича, Орос Наталії Миколаївни та Орос Мар`яни Іванівни до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про стягнення з Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на їх користь наступних сум коштів за договором оренди нерухомого майна №75/15 від 31.12.2015: на користь Ороса В.Ю. - 108302,17 грн. боргу по орендній платі; 4540,62 грн. річних за користування чужими коштами, 3086,34 грн. пені, 22 641,61 грн. інфляційних втрат; Орос О.С. - 144402,89 грн. боргу по орендній платі, 6054,16 грн. річних за користування чужими коштами, 4115,12 грн. пені, 30188,81 грн. інфляційних втрат; Ороса Б.В. - 65087,87 грн. боргу по орендній платі, 2904,71 грн. річних за користування чужими коштами, 1714,63 грн. пені, 14456,79 грн. інфляційних втрат; Орос Н.М. - 144402,89 грн. боргу по орендній платі, 6054,16 грн. річних за користування чужими коштами, 4115,12 грн. пені, 30188,81 грн. інфляційних втрат; Орос М.І. - 144402,89 грн. боргу по орендній платі, 6054,16 грн. річних за користування чужими коштами, 4115,12 грн. пені, 30188,81 грн. інфляційних втрат.

З долучених до даної справи доказів (а.с. 62-73, т.1) вбачається, що три проценти річних та інфляційні нарахування, стягнення яких було предметом позову у справі № 907/868/17, були нараховані на прострочену орендну плату перед кожним з орендодавців за період з липня по листопад 2016 року (окрім Ороса Б.В. , для якого відповідний період простроченої орендної плати становить з червня по листопад 2016 року). При цьому, періодом нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат є наступні періоди: 23.06.2016 - 12.02.2018 (для заборгованості перед Оросом Б.В. за червень 2016 року); 15.07.2016 - 12.02.2018 (для заборгованості перед всіма орендодавцями за липень 2016 року); 16.08.2016 - 12.02.2018 (для заборгованості за серпень 2016 року); 07.10.2016 - 12.02.2018 (для заборгованості за вересень 2016 року); 28.10.2016 - 12.02.2018 (для заборгованості за жовтень 2016 року); 10.02.2016 - 12.12.2018 (для заборгованості за листопад 2016 року).

Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 та Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11.12.2018 вказане рішення у справі № 907/868/17 залишено без змін.

03.09.2018 Господарським судом Закарпатської області було видано накази на його виконання.

Як вбачається із пояснень обох сторін у даній справі, судові рішення у справах № 907/368/16 та №907/868/17 станом на даний час є невиконаним.

У зв`язку з невиконанням боржником наведених вище судових рішень, посилаючись на наявність у відповідача простроченого грошового зобов`язання (несплату присудженої до стягнення суми основного боргу по орендній платі), позивачі, виходячи із сум заборгованості, що були встановлені у судових рішеннях у справах №907/368/16 та №907/868/17, подали позов у даній справі, предметом якого є стягнення наступних сум інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України (а.с. 122-125, т.1):

1) по рішенню у справі № 907/368/16:

- інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого у вказаному рішенні (за червень 2016 року), нараховані по кожному орендодавцю (окрім Ороса Б.В. ) за період з липня 2016 року до травня 2019 року;

- три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого у вказаному рішенні, нараховані по кожному орендодавцю (окрім Ороса Б.В. ) за період з 09.07.2016 до 29.07.2019;

2) по рішенню у справі № 907/868/17:

- інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого у вказаному рішенні (за липень - листопад 2016 року, а для Ороса Б.В. - за червень - листопад 2016 року), нараховані по кожному орендодавцю за період з лютого 2018 року до травня 2019 року;

- три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого у вказаному рішенні, нараховані по кожному орендодавцю за період з 13.02.2018 до 29.07.2019.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, доведенню у даній справі не підлягають.

Судовими рішенням Господарського суду Закарпатської області у справах №907/368/16 та №907/868/17, які набрали законної сили, встановлено факт наявності заборгованості Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області) по орендній платі перед позивачами у справі за договором оренди нерухомого майна №75/15 від 31.12.2015 та обставини виникнення цих грошових зобов`язань, тому доведенню у цій справі не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Господарським судом Закарпатської області було видано накази у справах №907/368/16 та №907/868/17, де стягувачами є фізичні особи-підприємці Орос В.Ю., Орос О.С. Орос Б.В., Орос Н.М. та Орос М.І., а боржником - Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області.

Вказані накази боржником не виконані. Факт невиконання Ужгородським ОУПФУ Закарпатської області рішень суду у справах № 907/368/16 та № 907/868/17 підтверджується наявними у справі листами-відповідями останнього від 20 травня 2019 року (№№ 4601/08, 4602/08, 4603/08, 4604/08, 605/08, 4606/08,4607/08, 4608/08, 4609/08) та листами-відповідями Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 20 травня 2019 року (№№13.2- 24-06/783; 13.2-22-10/777 13.2-22-10/778; 1 3.2-24-06/78 1; 1 3.2-24-06/784; 13.2-22-10/779; 1 3 .2-24-06/780; 1 3 .2-24-06/782, 1 3 .2-24-06/786).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Таку правову позицію, зокрема, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, яка, в силу положень ч.4 ст. 236 ГПК України, є обов`язковою до врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачами правомірно та обґрунтовано проведено нарахування на встановлену судовими рішеннями, однак, не погашену в ході їх виконання, суму заборгованості, втрат від інфляції та три відсотки річних.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При цьому, органи казначейства не набувають статусу боржника за рішенням суду, які вони виконують, та не відбувається зміна боржника у зобов`язані. Оскільки Головне управління ПФУ Закарпатської області як правонаступник Ужгородського ОУПФУ Закарпатської області є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання (не сплатив орендну плату), то саме до нього слід застосовувати відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо безпідставності заявлення до нього вимоги на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України. Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до положень чинного законодавства обставина перебування судових рішень на виконанні відповідно до Законів України «Про виконавче провадження» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не впливає на можливість продовження нарахувань на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. На продовження таких нарахувань не впливає також і факт припинення договірних відносин між сторонами.

З вищенаведених фактичних обставин справи також вбачається. що періоди нарахувань інфляційних втрат та трьох процентів річних у справах №907/368/16 та №907/868/17 та у даній справі є різними. Вказаним спростовується покликання скаржника на ст. 61 Конституції України про неможливість бути двічі притягнутим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Здійснивши перевірку заявлених до стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції здійснив правильний їх перерахунок та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачів 124729,18 грн. (з яких: на користь позивача-1 - 5547,60 грн. річних за користування чужими коштами та 17180,83 грн. інфляційних втрат; позивача-2 - 7396,79 грн. річних за користування чужими коштами та 22907,77 грн. інфляційних втрат; позивача-3 - 2846,03 грн. річних за користування чужими коштами та 8241,04 грн. інфляційних втрат; позивача-4 - 7396,79 грн. річних за користування чужими коштами та 22907,77 грн. інфляційних втрат; позивача-5 - 7396,79 грн. річних за користування чужими коштами та 22907,77 грн. інфляційних втрат) та про відмову в задоволенні позову в решті позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.12.2019 у справі №907/313/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області - без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 26.03.2020.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік