РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.04.2020Справа № 910/1822/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України

до 1. Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві

2. Головного територіального управління юстиції у місті Києві

3. Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції

4. Головного управління державної казначейської служби України у місті Києві

про: стягнення 55 418,03 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції та Головного управління державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення 55 418,03 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті протиправної поведінки відповідача 1 з рахунків позивача було безпідставно стягнуті кошти в розмірі, що перевищує суму, яка визначена матеріалами виконавчих проваджень. Протиправність дій відповідача 1, на думку позивача, встановлена рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2019р. у справі №640/18756/19. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення з державного бюджету 55 418,03 грн., з яких: 54 601,74 грн. - безпідставно стягнуті кошти, 489,17 грн. - 3 % річних та 327,12 грн. - інфляційні втрати, в порядку приписів 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1822/20. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження.

Відповідач 1 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що позивачем помилково було не враховано суму стягнення в межах виконавчого провадження №53745209, а також не вірно визначено загальну суму, яку було стягнуто державним виконавцем з позивача - не прийнято до уваги суму в розмірі 16 963, 54 грн., яка була стягнута 18.07.2016р. в межах виконавчого провадження №48263776. Зі змісту відзиву полягає, що загальна сума коштів, яка була стягнута з Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України в межах зведеного виконавчого провадження №34045658 становить 1 401 405,82 грн., а з них сума безпідставно стягнутих складає 26 071, 45 грн. Означені кошти було повернуто позивачу. Вказані обставини, на думку відповідача 1, вказують на відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач 4 у відзиві проти задоволення позовних вимог також заперечував, посилаючись на те, що позивачем помилково було не враховано суму стягнення в межах виконавчого провадження №53745209, а також на те, що Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві є неналежним відповідачем у справі.

Позивачем було подано відповіді на відзиви Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві та Головного управління державної казначейської служби України у місті Києві.

Відповідачі 2 та 3 відзивів на позови не подали, проте, ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримали, що підтверджується поштовими повідомленнями №757 та №749.

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідачі 2 та 3 не скористались своїм правом на подання відзивів, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходилось виконавче провадження №34045658, боржником за яким було Державне підприємство «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України.

Згідно представлених до матеріалів справи інформаційних довідок про виконавчі провадження до складу зведеного виконавчого провадження №34045658 входять наступні виконавчі провадження: №48278042, №50998474, №53845441, №48481111, №48262123, №51960169, №48263776, №48276464, №53062873, №32407626, №53745209, №54008177, №56735541, №58998484, №16139475.

Зі змісту позовної заяви полягає, що загальна сума стягнення з Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України за виконавчими провадженнями №48278042, №50998474, №53845441, №48481111, №48262123, №51960169, №48263776, №48276464, №53062873, №32407626, №54008177, №56735541, №58998484, №16139475 становила 1 303 769 грн. з урахуванням суми заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Одночасно, позивачем вказано, що в межах означених виконавчих проваджень останнім було сплачено грошові кошти на загальну суму 1 384 442, 28 грн., на підтвердження чого було надано до матеріалів справи відповідні платіжні доручення та меморіальні ордери. Отже, грошові кошти на суму 80 673, 19 грн. є такими, що підлягають поверненню як безпідставно отримані у відповідності до приписів ст.1212 Цивільного кодексу України.

13.12.2019р. Державне підприємство «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України звернулось до відповідача 1 з вимогою №282-19/Д від 12.12.2019р. про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

На виконання вимог позивача відповідачем 1 було повернуто грошові кошти в сумі 26 071,45 грн. згідно платіжного доручення №25657 від 19.12.2019р.

У позовній заяві вказано, що решту коштів Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у строки, визначені у претензії, повернуто не було, що стало підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та звернення до суду з розглядуваним позовом. Правовою підставою позовної вимог визначено ст.ст.625, 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Виходячи із змісту Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі № 910/23967/16 зазначено, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стягнення суми надлишково стягнутої в межах виконавчого провадження має відбуватися саме на підставі норми статті 1212 Цивільного кодексу України.

Одночасно, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16, суд зазначає, що відповідачами у справах про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами є орган примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відтак, участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету.

Отже, за наявності підстав вважати кошти стягнуті в межах виконавчого провадження державним виконавцем такими, що стягнуті без належної правової підстави, відповідне їх повернення боржнику може здійснюватися лише за рахунок коштів державного бюджету через Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, звертаючись до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України позивачем у спірних правовідносинах повинно бути доведено суду обставини стягнення в межах виконавчого провадження певної суми грошових коштів, за відсутності певної правової підстави.

Як вказувалось судом вище, позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті протиправної поведінки відповідача 1 з рахунків позивача було безпідставно стягнуті кошти в розмірі, що перевищує суму, яка визначена матеріалами виконавчих проваджень. Протиправність дій відповідача 1, на думку позивача, встановлена рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2019р. у справі №640/18756/19. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення з державного бюджету 55 418,03 грн., з яких: 54 601,74 грн. - безпідставно стягнуті кошти, 489,17 грн. - 3 % річних та 327,12 грн. - інфляційні втрати, в порядку приписів 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач 1 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що позивачем помилково було не враховано суму стягнення в межах виконавчого провадження №53745209, а також не вірно визначено загальну суму, яку було стягнуто державним виконавцем з позивача - не прийнято до уваги суму в розмірі 16 963, 54 грн., яка була стягнута 18.07.2016р. в межах виконавчого провадження №48263776. Зі змісту відзиву полягає, що загальна сума коштів, яка була стягнута з Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України в межах зведеного виконавчого провадження №34045658 становить 1 401 405,82 грн., а з них сума безпідставно стягнутих складає 26 071, 45 грн. Означені кошти було повернуто позивачу. Вказані обставини, на думку відповідача 1, вказують на відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач 4 у відзиві проти задоволення позовних вимог також заперечував, посилаючись на те, що позивачем помилково було не враховано суму стягнення в межах виконавчого провадження №53745209, а також на те, що Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві є неналежним відповідачем у справі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вище вказувалось, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судом було встановлено, що у провадженні Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходилось виконавче провадження №34045658, боржником за яким було Державне підприємство «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України.

Згідно представлених до матеріалів справи інформаційних довідок про виконавчі провадження до складу зведеного виконавчого провадження №34045658 входять наступні виконавчі провадження: №48278042, №50998474, №53845441, №48481111, №48262123, №51960169, №48263776, №48276464, №53062873, №32407626, №53745209, №54008177, №56735541, №58998484, №16139475.

Зі змісту позовної заяви полягає, що загальна сума стягнення з Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України за виконавчими провадженнями №48278042, №50998474, №53845441, №48481111, №48262123, №51960169, №48263776, №48276464, №53062873, №32407626, №54008177, №56735541, №58998484, №16139475 становила 1 303 769 грн. з урахуванням суми заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Одночасно, позивачем вказано, що в межах означених виконавчих проваджень останнім було сплачено грошові кошти на загальну суму 1 384 442, 28 грн., на підтвердження чого було надано до матеріалів справи відповідні платіжні доручення та меморіальні ордери. Отже, грошові кошти на суму 80 673, 19 грн. є такими, що підлягають поверненню як безпідставно отримані у відповідності до приписів ст.1212 Цивільного кодексу України.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується, оскільки останні спростовуються наявними в матеріалах справи документами. При цьому, суд звертає увагу на таке.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дотримуючись принципу змагальності учасників судового процесу, відповідачем 1 було надано до матеріалів справи матеріали виконавчих проваджень №48278042, №50998474, №53845441, №48481111, №48262123, №51960169, №48263776, №48276464, №53062873, №32407626, №53745209, №54008177, №56735541, №58998484, №16139475, які входили до складу зведеного виконавчого провадження №34045658.

При цьому, суд погоджується із заперечення відповідачів 1 та 4 стосовно безпідставності неврахування позивачем стягнення в межах виконавчого провадження №53745209, оскільки останнє було приєднано до зведеного виконавчого провадження №34045658, згідно постанови від 11.04.2017р. старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві Полінського Б.А.

При цьому, посилання позивача на обставини, встановлені у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2019р. у справі №640/18756/19, у даному випадку взагалі ніяким чином не спростовують доводів відповідачів стосовно необхідності визначення суми коштів, яка була безпідставно стягнута з позивача в межах зведеного виконавчого провадження №34045658.

Наразі, судом враховано, що предметом спору у справі №640/18756/19 були вимоги позивача до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною бездіяльності Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо не зняття (не скасування) арешту, накладеного на рахунок МФО 320649, Філія «Розрахунковий центр» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» р/р НОМЕР_1 та всі рахунки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК» Інститут монокристалів» Національної академії наук України () у виконавчому провадженні №56735541; скасування арешту рахунків Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК» Інститут монокристалів» Національної академії наук України (), накладеного відділом державної виконавчої служби Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на рахунок МФО 320649, Філія «Розрахунковий центр» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та всі рахунки Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК» Інститут монокристалів» Національної академії наук України () у виконавчому провадженні №56735541.

Наразі, суд звертає увагу позивача на те, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тобто, саме обставини, встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребуть.

Наразі, аналізуючи обставини, які було встановлено у судовому рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2019 у справі №640/18756/19, суд дійшов висновку, що останні ніяким чином не стосуються безпідставно стягнутих з позивача в межах зведеного виконавчого провадження коштів та, насамперед, не виключають у даному випадку обов`язку суду при вирішенні спору у справі №910/1822/20, надати оцінку стягненню державним виконавцем сум в межах кожного виконавчого провадження, що входили до зведеного виконавчого провадження №34045658, в тому числі, і №53745209.

Тобто, обставини, які встановлено у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2019 у справі №640/18756/19, ніяким чином не є тими, що підтверджують позовні вимоги у справі №910/1822/20.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що приналежність виконавчого провадження №53745209 до зведеного виконавчого провадження №34045658 підтверджується доданими саме до позовної заяви інформаційними довідками про виконавчі провадження.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів виконавчих проваджень, загальна сума грошових коштів, яка була стягнута з Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України в межах зведеного виконавчого провадження №34045658 становила 1 401 405,82 грн. В контексті наведеного судом прийнято заперечення відповідача 1 стосовно того, що позивачем не прийнято до розрахунку суму в розмірі 16 963, 54 грн. яка була стягнута 18.07.2016р. в межах виконавчого провадження №48263776, що входило до складу зведеного виконавчого провадження.

Одночасно, у відповідності до виконавчих документів (наказів, виконавчих листів) та розпоряджень про перерахування виконавчого збору та витрат виконавчого провадження стягненню з позивача загалом підлягала сума в розмірі 1 375 334, 37 грн.

При цьому, наразі, в матеріалах справи відсутні докази оспорювання у передбаченому чинним законодавством України сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, визначених у наданих відповідачем 1 матеріалах. Наведений позивачем в позовній заяві розрахунок підтверджує згоду з відповідними сумами стягнення.

Тобто, з системного аналізу всіх наданих суду документів полягає, що різниця між сумою, яка була фактично стягнуто з позивача в межах зведеного виконавчого провадження №34045658, та яка була стягнута за відповідної правової підстави, тобто, згідно виконавчих документів (наказів, виконавчих листів) та розпоряджень про перерахування виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, становила 26 071,45 грн., проте, ніяким чином не 80 673,28 грн., як визначено Державним підприємством «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України.

Судом вище, було встановлено, що 13.12.2019р. Державне підприємство «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України звернулось до відповідача 1 з вимогою №282-19/Д від 12.12.2019р. про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

На виконання вимог позивача відповідачем 1 було повернуто грошові кошти в сумі 26 071,45 грн. згідно платіжного доручення №25657 від 19.12.2019р.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, з огляду на те, що позивачем не було доведено суду обставин стягнення відповідачем 1 з позивача без належної правової підстави грошових коштів в сумі 80 673,28 грн., позовні вимоги Державного підприємства «Науково-Дослідний Інститут Мікроприладів» НТК «Інститут Монокристалів» Національної академії наук України про стягнення з Державного бюджету України 54 602, 74 грн. є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування та підлягають залишенню без задоволення.

Позовні вимоги в частині стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Спичак О.М.