ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/2880/19

м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Головея В.М., Разюк Г.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 02 грудня 2019 року (повний текст складено 09.12.2019р.)

по справі № 916/2880/19

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 62 206,45 грн., -

суддя суду першої інстанції: Погребна К.Ф.

час та місце винесення рішення: 02.12.2019р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29 Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019р. Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (позивач, АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування від 02.11.2011р. у розмірі 62 206,45грн., з яких 22 950,56 грн. - заборгованість по процентам, 126 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 39 129,89 грн. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором банківського обслуговування від 02.11.2011р. №б/н щодо несплати необхідних коштів для погашення заборгованості, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість, на яку нараховано проценти, комісію та пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів та пені, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02.11.2011р., посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів Банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.12.2019р. по справі №916/2880/19 (суддя Погребна К.Ф.) позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 22 950,56 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 126 грн. та судовий збір в сумі 712,63 грн. В решіт позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що матеріали справи не містять належного підтвердження того, що саме до поданої позивачем редакції "Умов та Правил надання банківських послуг" приєднався відповідач та погодився на умови, які вони містять. При цьому, роздруківка із сайту позивача не приймається судом у якості належного доказу, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити, і вносила відповідні зміни в Умови.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17, місцевим господарським судом зазначено, що Витяг з Умов, який не містить підпису відповідача, не може бути розцінений як частина кредитного договору.

Отже, Господарський суд Одеської області дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки /пені, штрафів/ за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З огляду на викладене, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог позивача щодо стягнення пені в розмірі 39 129,89 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2019р. по справі №916/2880/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк", в іншій частині рішення залишити без змін.

На думку скаржника, в оскаржуваній частині рішення суду є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Так, апелянт вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги рішення Господарського суду Одеської області від 11.08.2014р. у справі №916/2505/14, яким були повністю задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ФОП Гончарова Дмитра Вікторовича про стягнення 35 884,11 грн., з яких: 14 000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 12 805,33 грн. - заборгованість по процентам; 5 845,08 грн. - пеня; 3 233,70 грн. - заборгованість по комісії за договором № б/н від 02.11.2011 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставного застосував при вирішенні справи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019р. по справі №342/180/17, оскільки, суд, керуючись саме цією постановою та відмовляючи в задоволенні позову, вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи не можна вважати складовою частиною кредитного договору через те, що вони не підписані відповідачем. Однак, апелянт вказує, що у справі, розглянутій Великою Палатою Верховного суду, абсолютно інші обставини, а також інші правовідносини, що чітко вбачається з тексту відповідної постанови.

Банк зауважує, що відповідачем по цивільній справі №342/180/17-ц є не юридична особа, а фізична особа, а отже, на правовідносини між сторонами розповсюджується дія законодавства про захист прав споживачів. Однак, у даній справі, навпаки, відповідачем, з яким укладено кредитний договір, є саме юридична особа, на яку норми законодавства про захист прав споживачів не розповсюджуються.

Скаржник наполягає на тому, що відповідач як позичальник не заперечував факт ознайомлення з Умовами.

Крім того, апелянт зазначає, що підпис відповідач поставив саме в анкеті-заяві про приєднання до вказаних Умов, чим засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Відповідно, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог Банку.

Більш детально доводи Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" викладені в апеляційній скарзі.

Разом з апеляційною скаргою апелянтом заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишено без руху. Встановлено апелянту строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2020р. Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" було продовжено строк на усунення недоліків.

25.02.2020р. від апелянта до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої останнім додано платіжне доручення №PROM3BV2XC від 23.01.2020р. про сплату судового збору у розмірі 2881,50 грн. з належними реквізитами.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 28.02.2020р. у справі №916/2880/19 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2019р. по справі №916/2880/19.

Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Ухвали суду від 20.01.2020р., від 03.02.2020р. та від 28.02.2020р. про відкриття провадження направлялись за адресою місця проживання ОСОБА_1 , яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - АДРЕСА_1 .

З копії паспорту Гончарова Д.В. вбачається, що останнє місце реєстрації проживання - АДРЕСА_1 (а.с.39 зв.с.)

Проте, усі надіслані ухвали повернулись до суду не врученими відповідачу з поміткою пошти: «за закінченням встановленого строку зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній", «за закінченням встановленого строку зберігання», «відсутність адресата», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи вважаються належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції було вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідача про судове засідання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 07.06.2018р. у справі № 910/17797/17.

Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; в силу чого процесуальна бездіяльність відповідача не повинна ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

За таких обставин, оскільки апеляційним судом було направлено ухвалу від 28.02.2020р. за адресою місцезнаходження Гончарова Д.В., відповідач вважається повідомленим належним чином про судовий розгляд.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно зі ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець Гончаров Дмитро Вікторович 02.11.2011р. звернувся до ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", із заявою про відкриття поточного рахунку, відповідно до якої клієнт приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (далі за текстом - Умови), Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування від 02.11.2011р. №б/н (далі - Договір), та взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору (а.с. 21).

Відповідно до Договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 14 000,00 грн., на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронна зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або, інших).

Порядок надання кредиту за послугою кредитний ліміт на поточний рахунок регламентований розділом 3.18. „Умов та Правил надання банківських послуг», на які посилається позивач та витяг з яких міститься у матеріалах справи (а.с. 22-31).

У відповідності до п. 3.18.1.3. Умов кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта з повернення кредиту, сплаті відсотків та винагороди.

Відповідно до п. 3.18.1.8. Умов проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до "Умов та правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі).

Пунктом 3.18.4. Умов затверджено порядок розрахунків за користування кредитом. В період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка (п. 3.18.4.1. Умов)).

Відповідно до п. 3.18.4.1.1., п. 3.18.4.1.2. Умов за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнуління дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця ("період, в який дебетове сальдо підлягає обнулінню"), розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою в розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. При не обнулінні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнулінню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулінню, Клієнт сплачує Банку за користування кредитом відсотки в розмірі 24% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулінню.

У разі непогашення кредиту впродовж 90 днів з дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулінню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулінню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов`язання Клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні Клієнтом будь-якого з грошового зобов`язання Клієнт сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У разі порушення Клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань і при реалізації права Банку на встановлення іншого строку повернення кредиту, передбаченого Умовами і правилами надання Банківських послуг, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі 0,1315% від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов`язань (п. 3.18.4.1.3. Умов).

За п. 3.18.4.1.4. Умов під "непогашенням кредиту" мається на увазі не виникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня.

Розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється в дату сплати (п. 3.18.4.9. Умов).

Клієнт сплачує банку винагороду за використання ліміту відповідно до п.п. 3.18.1.6, 3.18.2.3.2, 1-го числа кожного місяця в розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг. Клієнт доручає банку здійснювати списання винагороди зі своїх рахунків. Сплата винагороди здійснюється в гривні (п. 3.18.4.4. Умов).

При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими (п. 3.18.4.10. Умов).

Банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами та правилами надання банківських послуг змінити умови кредитування, а саме: вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі (п. 3.18.2.3.4. Умов).

Згідно п. 3.18.5.1. Умов при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 3.18.2.2.2, 3.18.4.1, 3.18.4.2, 3.18.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 3.18.1.8, 3.18.2.2.3, 3.18.2.3.4, винагороди, передбаченої п.п. 3.18.2.2.5, 3.18.4.4, 3.18.4.5, 3.18.4.6, клієнт сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А в разі реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у розмірі, зазначеному в п. 3.18.4.1.3. від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано клієнтом (п. 3.18.5.4. Умов).

У матеріалах справи міститься довідка Банку від 17.09.2019р. №08.7.0.0.0/16 про розмір встановлених кредитних лімітів, з якої вбачається, що ФОП Гончарову Дмитру Вікторовичу (ІПН НОМЕР_2 ) встановлено кредитний ліміт у розмірі 14 000,00 грн. (а.с. 32).

Зобов`язання за Договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в межах встановленого кредитного ліміту, в підтвердження чого надано банківські виписки по рахунку відповідача з 27.04.2012р. по 27.08.2012р. та з 28.08.2012р. по 17.09.2019р. (а.с.35-36).

Як зазначає позивач, в порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідач не сплатив необхідні кошти для погашення заборгованості.

У зв`язку з цим, позивач зазначає, що станом на 13.09.2019 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитом у сумі 95 629,26 грн., яка складається з наступного:

- 11 538,70 грн.. - основна заборгованість;

- 35 755,89 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 3 359,70 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 44 974,97 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Однак, матеріали справи свідчать, що рішенням Господарського суду Одеської області від 11.08.2014р. у справі №916/2505/14 повністю задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ФОП Гончарова Дмитра Вікторовича про стягнення 35 884,11 грн., з яких: 14 000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 12 805,33 грн. - заборгованість по процентам; 5 845,08 грн. - пеня; 3 233,70 грн. - заборгованість по комісії за договором № б/н від 02.11.2011 року.

Проте, як зазначає Банк, ФОП Гончаровим Д.В. вказане судове рішення від 11.08.2014р. у справі №916/2505/14 повністю не виконано, тому Банком знов нараховано відповідні суми заборгованості.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості за Договором банківського обслуговування від 02.11.2011р. (а.с. 33-34), за відповідачем станом на 13.09.2019 року рахується заборгованість в розмірі 62 206,45 грн., з яких:

- 22 950,56 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 126 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 39 129,89 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Водночас, позивач стверджує, що вказані суми не були предметом розгляду вищевказаного судового процесу

Також, з цього розрахунку вбачається, що основна заборгованість за наданим кредитом - відсутня.

Вказані обставини стали підставою звернення Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 30.09.2014р. фізична особа-підприємець Гончаров Д.В. припинив підприємницьку діяльність, про що внесений відповідний запис №5031749 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (див. пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №910/8729/18).

Оскільки спірні правовідносини виникли щодо виконання фізичною особою-підприємцем умов господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача з втратою статусу фізичної особи-підприємця не припинилися, судова колегія погоджується з доводами позивача стосовно того, що наданий відповідачу як фізичній-особі підприємцю кредит не є споживчим, а кредитний договір спрямований на забезпечення платежів, які пов`язані з підприємницькою діяльністю відповідача, оскільки укладений з Гончаровим Д.В. саме як фізичною особою-підприємцем.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 Цивільного кодексу України).

Апеляційна колегія зазначає, що наданий Банком ФОП Гончарову Д.В. кредитний ліміт у розмірі 14 000,00 грн. був стягнений з відповідача відповідно рішенню Господарського суду Одеської області у справі №916/2505/14 від 11.08.2014р. У зв`язку з чим, основна заборгованість за наданим кредитом у відповідача - відсутня. Разом з основною заборгованістю з ФОП Гончарова Д.В. було 12 805,33 грн. - заборгованості по процентам; 5 845,08 грн. - пені та 3 233,70 грн. - заборгованості по комісії за Договором від 02.11.2011 року.

Однак, враховуючи, що рішення від 11.08.2014р. у справі №916/2505/14 виконано не у повністю, Банк станом на 13.09.2019р. нарахував відповідачу:

- 22 950,56 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 126 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 39 129,89 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Апеляційна колегія вказує, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом частин 1 та 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час підписання заяви про відкриття поточного рахунка) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою та другою статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судова колегія звертає увагу, що у заяві відповідача на відкриття рахунку від 02.11.2011р. процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату кредиту, процентів за користування кредитними коштами та заборгованість по комісії за користування кредитом, посилався на Витяг з Умов та правил користування банківськими послугами, розміщеними на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємну частину спірного договору.

Позивач зазначав, що умови кредитування та повернення кредитних коштів, визначення процентних ставок за користування кредитними коштами визначено в Умовах та правилах надання банківських послуг. При цьому, представниками відповідача підписано заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, що є згодою з відповідними умовами і правилами банку.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.

Однак, судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в документі, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Апеляційний господарський суд також вказує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, в розумінні як приписів процесуального закону (ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), так і в розумінні приписів матеріального закону (ст. 11 Цивільного кодексу України), оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила кредитування, що не спростовано жодним доказом при розгляді цієї справи.

За таких обставин судова колегія зауважує, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02.11.2011р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.09.2019р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Крім цього, Витяг з Умов та правил користування банківськими послугами, наявний у матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, а Витяг з Тарифів позивачем взагалі до позовної заяви не наданий.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачам Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентів за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, відсутність у матеріалах справи Витягу з Тарифів, відсутність підпису відповідача в наданому Банком Витягу з Умов, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору від 02.11.2011р., оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Судова колегія зазначає, що визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76-79 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний господарський суд погоджується із місцевим господарським судом, що надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вищезазначене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі №342/180/17.

Посилання апелянта на неможливість застосування позиції, викладеної у вищевказаній постанові, з огляду на те, що у справі №342/180/17 відповідачем була фізична особа, справа стосувалась цивільних відносин та передбачала застосування законодавств про захист прав споживачів, на думку колегії суддів є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, у постанові по справі №342/180/17, зокрема, викладена правова позиція, відповідно до якої вказано про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які не містять підпису позичальника, шляхом підписання заяви-анкети. Також, правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17, була, зокрема, застосована Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у справі №916/2755/18 (постанова від 30.09.2019р.), спірні правовідносини у якій аналогічні правовідносинам сторін у даній справі.

При цьому, при вирішенні спору у справі №342/180/17 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновки саме щодо оцінки загальних правил та тарифів надання банківських послуг, розміщених на сайті банку, як підстави виникнення зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування до правовідносин сторін висновків, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 є безпідставними, оскільки у даному випадку слід виходити з наданого судом тлумачення норми права, а не суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2020р. у справі №914/504/18.

Крім того, апеляційна колегія зазначає, що ч. 4 ст. 236 Господарського кодексу України не містить обмежень в частині врахування судом висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду, в залежності від юрисдикції справи.

Отже, аргументи апеляційної скарги про те, що судом, всупереч положенням статті 1054 Цивільного кодексу України, проігноровано доводи про погодження сторонами після підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов не лише розміру банківського ліміту, а й порядку сплати процентів та неустойки (пені), колегією суддів не приймаються, оскільки спростовуються викладеними в даній постанові обґрунтованими висновками суду.

Інші заперечення, доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, що викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вищенаведених судових висновків, а тому відхиляються як необґрунтовані.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі Серявін проти України від 10.05.2011, пункт 58).

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, відмовивши позивачу у стягненні з позивача пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 39 129,89 грн.

Разом з тим, апеляційна колегія зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що вищевикладені висновки та обставини справи також є підставою для відмови у задоволенні стягнення і заборгованості по відсоткам за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом, у зв`язку з тим, що у матеріалах справи відсутні докази, у розумінні ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, які б надавали підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді обумовили ціну договору, зокрема, у формі сплати відсотків за користування кредитом, їх розмір та порядок нарахування, а також, - розмір комісії за користування кредитом.

Отже, місцевий господарський суд, з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору та надавши правильну оцінку зібраним у справі доказам, безпідставно не застосував при вирішенні спору в частині вимог про стягнення 22 950,56 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 126 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом відповідні норми матеріального права (ст. ст. 207, 626, 628, 638, 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги, встановивши неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, у вигляді незастосування норм закону при розгляді позовних вимого у частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом, які підлягали застосуванню, - ст.ст. 207, 626, 628, 638, 1055 Цивільного кодексу України.

У ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Тому, враховуючи вищевикладені висновки та обставини справи, апеляційний господарський суд зазначає про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 22 950,56 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 126 грн., які були задоволені місцевим господарським судом, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція вбачається і з аналізу постанов Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі №916/2755/18, від 18.02.2020р. у справі №914/504/18, від 27.01.2020р. у справі №909/454/19, від 12.03.2020р. у справі №916/548/19

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2019р. по справі №916/2880/19 слід частково скасувати.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2019р. по справі №916/2880/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2019 року по справі №916/2880/19 частково скасувати, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:

«У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк» відмовити повністю».

3. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 712,63 грн. судового збору за подачу позову.

4. Видачу наказів за постановою з зазначенням повних реквізитів сторін доручити Господарському суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Головей В.М.

Суддя Разюк Г.П.