ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 справа № 914/2087/19

Господарський суд Львівської області, розглянувши матеріали справи

за позовом: IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс", смт.Великий Любінь, Львівська область

про стягнення 9000,00 євро

Суддя Артимович В.М.

При секретарі судового засідання Струк Н.Р.

За участю представників:

від позивача: Яцуляк Т.Р. - представник;

від відповідача: Праскович І.М. - представник.

ВСТАНОВИВ:

IMEX BIOBODEN GbR, Baden-Wurttemberg, Deutschland (Німеччина), звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс" про стягнення 9000,00 євро.

Ухвалою суду від 15.10.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.11.2019 р.

Підготовче засідання відкладалося ухвалами суду від 06.11.2019 р., 20.11.2019 р.

Ухвалою суду від 05.12.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 18.12.2019 р.

18.12.2019 р. від позивача на розгляд суду надійшли заперечення на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, до яких долучено копії правовстановлюючих установчих документів IMEX BIOBODEN GbR з офіційним перекладом.

Ухвалою від 18.12.2019 р. суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку для подання відзиву від 09.12.2019 р.; продовжив строк на подання відзиву; відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача за вх. № 52247/19 від 11.12.2019 р. про витребування доказу та відклав підготовче засідання на 09.01.2020 р.

26.12.2019 р. представником позивача на розгляд суду подано відповідь на відзив (вх. № 54539/19).

Ухвалою від 09.01.2020 р. суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про залишення позову без розгляду та на задоволення клопотання сторін відклав підготовче засідання на 22.01.2020 р.

22.01.2020 р. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 3462/20) у зв`язку з неможливістю взяти участь у підготовчому засіданні 22.01.2020 р. о 12:00 год.

Ухвалою суду від 22.01.2020 р., враховуючи неявку сторін та клопотання про відкладення, для забезпечення рівних прав учасників процесу, підготовче засідання відкладено на 05.02.2020 р.

Ухвалою від 05.02.2020 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу № 914/2087/19 до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 26.02.2020 р.

26.02.2020 р. від представника позивача на розгляд суду надійшла заява про відкладення розгляду справи (вх. № 9532/20), в якій просить відкласти розгляд справи № 914/2087/19 на іншу дату у зв`язку із неможливістю забезпечити явку в судове засідання, призначене на 26.02.2020 р. о 15:30 год.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що одним з основних принципів господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Папазова та інші проти України» від 15.03.2012 р. суд зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Відповідно до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Необхідно зазначити, що згідно із ч. ч. 2, 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, враховуючи неявку сторін в судове засідання, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, для забезпечення рівних прав усіх учасників справи, ухвалами суду від 26.02.2020 р. та від 04.03.2020 р. розгляд спору по суті відкладено на 11.03.2020 р.

В судове засідання 11.03.2020 р. з`явилися представники позивача та відповідача, надали пояснення по суті спору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, письмових поясненнях та заяві про застосування наслідків спливу позовної давності.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

1.Описова частина рішення.

1.1.Позиція позивача.

Позивач зазначає, що 17 червня 2013 року у м. Львові між позивачем (продавцем) - IMEX BIOBODEN GbR в особі Inhaber Familie Wernik та відповідачем (покупцем) - Товариством з обмеженою відповідальністю «Глянс» в особі директора Товариства - Харчука Мирона Володимировича було укладено договір №1 купівлі-продажу деревообробного обладнання в кредит з відстроченням платежу. На виконання умов даного договору відповідачу було передано у власність чотирьохсторонній стругальний станок вартістю 9000,00 євро, що підтверджується митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 року та актом від 22.07.2013 року прийому обладнання по договору № 1 від 17.06.2013 року.

Однак, позивач стверджує, що відповідачем з моменту отримання вказаного товару здійснено лише часткову оплату в сумі 1000,00 євро, що підтверджується меморіальними валютними ордерами від 03.11.2016 р. № 108086 та від 16.06.2017 р. № 297471.

Позивач зазначає, що з 16 червня 2017 року і по даний час більше жодних платежів по даному договору № 1 відповідач на рахунок позивача не здійснював. Тому позивач вважає, що відповідач грубо порушив умови вказаного договору щодо строків, порядку та розміру платежів, зокрема пункти 1.1., 2.2. та 5.2 договору № 1, а саме ним не було проведено оплату вартості поставленого товару в повному обсязі в сумі 9000 євро до 31.08.2013 року. У зв`язку з цим, як зазначає позивач, у відповідача виникла заборгованість за поставлений товар перед позивачем за договором № 1, яку він відмовляється погашати та не погасив по даний час, в результаті чого Позивачу було завдано відповідних збитків.

Позивач стверджує, що з врахуванням того, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання згідно договору № 1 за його ініціативою 01 вересня 2016 року між ним та позивачем було укладено договір № 2 купівлі - продажу деревообробного обладнання, який нібито мав бути новацією відносно раніше укладеного Договору № 1 та ще одного договору № 2 купівлі - продажу деревообробного обладнання від 02.12.2013 року, який також відповідачем не виконувався. Проте, як вказує позивач, і новий договір № 2 від 01.09.2016 року відповідач не виконував.

Позивач зазначає, що відповідно до п.9.1. договору №1 купівлі-продажу деревообробного обладнання від 17.06.2013 р. даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Позивач вважає, що відповідач свого зобов`язання в повному обсязі не виконав, а тому воно по даний час є не припинене і на даний момент у відпорвідача існує непогашена перед позивачем заборгованість по договору № 1 від 17.06.2013 р.

Також позивач зазначає, що обставини, встановлені Верховним Судом у постанові від 18.04.2019 р. у справі № 914/819/18, мають преюдиціальне значення у даній справі та не потребують доказування. Позивач вважає, що вони повністю підтверджують факт порушення зобов`язання за договором № 1 відповідачем, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за поставлений товар перед позивачем за договором № 1, яку він відмовляється погашати та не погасив по даний час, в результаті чого позивачу було завдано відповідних збитків. При цьому позивач має право на звернення до суду для захисту своїх законних прав та інтересів щодо стягнення з відповідача вказаної заборгованості за договором № 1 від 02.12.2013 року, про що саме було вказано в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 р. у справі № 914/819/18.

Позивач вказує, що відповідно до п. 6.1. договору № 1 передбачено, що в разі порушення своїх зобов`язань по даному договору сторони несуть відповідальність, передбачену даним договором та чинним законодавством України. Тому вважає, що відповідач, оскільки він своєчасно не розрахувався з позивачем згідно умов договору № 1, то у зв`язку з цим він у відповідності до положень ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.

Також позивач зазначає, що оскільки між позивачем та відповідачем не було передбачено договором № 1 сплату процентів за користування грошовими коштами (за користування комерційним кредитом), їх розмір і порядок сплати, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентного комерційного кредиту, позивач, як суб`єкт, що надав відповідачу комерційний кредит, з підстав передбачених ст. 536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що підлягають сплаті за весь час існування заборгованості щомісяця до дня повернення боргу за договором № 1 відповідачем.

Позивач зазначає, що станом на 02.09.2013 року основна сума боргу за договором № 1 становила 9000 євро.

Позивач вважає, що здійснюючи часткові проплати 03.11.2016 р. в сумі 500,00 євро та 16.06.2017 р. в сумі 500,00 євро відповідач всього лише погасив частину суми процентів за користування грошовими коштами.

Позивачем нараховано відповідачу три відсотки річних з 19.07.2016 року по 19.07.2019 року від простроченої суми 9000,00 євро, що становить 810,00 євро.

Позивачем нараховано відповідачу суму процентів за користування грошовими коштами з 19.07.2016 року по 19.07.2019 року, що становить 4208 євро 13 євроцентів.

Щодо строків позовної давності позивач зазначає, що договір № 1 був укладений сторонами 17.06.2013 р., а 22.07.2013 р. відповідачем був отриманий товар від позивача. Позивач вказує, що зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару повинно було бути виконане відповідачем протягом серпня 2013 року, тобто до 31.08.2013 року, а оскільки цей день був вихідним неробочим днем тижня суботою,то відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, останнім днем виконання зобов`язання відповідачем був наступний робочий день, а саме понеділок 02.09.2013 року. Тобто, на думку позивача, право пред`явити вимогу до відповідача у зв`язку з невиконанням ним зобов`язання за вказаним договором виникло у позивача на наступний день 03.09.2013 року. Тобто строк позовної давності в даному випадку мав би спливти через три роки 03.09.2016 року. Проте, як зазначає позивач, в подальшому з врахуванням того, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання згідно договору № 1 від 17.06.2013 року, за його ж відповідача ініціативою 01 вересня 2016 року між ним та Позивачем було укладено договір № 2 купівлі - продажу деревообробного обладнання (копія додається), який нібито мав бути новацією відносно раніше укладеного договору № 1 від 17.06.2013 року, про що відповідач постійно запевнював позивача.

Позивач стверджує, що сам факт укладення 01.09.2016 року між сторонами нового договору, предметом якого було те саме обладнання, що і в договорі № 1 від 17.06.2013 року, є підтвердженням того, що відповідач вчинив дію, що свідчить про визнання ним свого боргу, у зв`язку з чим строк позовної давності за даною вимогою перервався 01 вересня 2016 року і його перебіг почався заново.

Крім того, позивач вказує, що відповідачем 03.11.2016 р. та 16.06.2017р. було здійснено часткову оплату по Договору № 1, тому, на переконання позивача строк позовної давності за даною вимогою знову перервався і його перебіг почався заново.

Крім того, позивач вказує, що як прослідковується зі звукозапису судового засідання, яке відбулось в Господарському суді Львівської області 20.08.2018 року під час розгляду справи № 914/819/18 за позовом IMEX BIOBODEN GbR до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глянс» про стягнення боргу 14 050,24 євро за договором № 2 від 01.09.2016 року, представник ТзОВ «Глянс», який також був його директором, визнав наступні факти: з 07 хв. 17 сек. - «...дійсно Товариство «Глянс» не оплачувало рахунки по вказаних контрактах зовнішньоекономічної діяльності і першого вересня 2016 року був укладений договір купівлі-продажу деревообробного обладнання з розстроченням платежу. Товариство «Глянс» не погоджується з дійсністю договору»; з 10 хв. 12 сек. - «...відповідач вважає можна задоволити цей позов частково в межах оплати за договором № 1 і за договором № 2 від 17.06.2013 року і 02.12.2013 року відповідно і стягнути заборгованість на користь Імекс Німеччина в межах 9700 євро». Отже, на думку позивача, у вказаному судовому засіданні 20.08.2018 року відповідач повністю визнав вказаний борг перед позивачем за договором № 1 від 17.06.2013 року, що свідчить про те, що ним було вчинено дію, яка вказує на визнання ним свого боргу перед Позивачем, що в свою чергу відповідно до ст. 264 ЦПК України вказує на переривання строку позовної давності та на початок її перебігу спочатку.

Отже, позивач просить стягнути з відповідача 9000,00 євро заборгованості за договором № 1 від 17.06.2016 р.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача сплачений за подання даної позовної заяви судовий збір.

1.2. Позиція відповідача.

Відповідачем 11.12.2019 р. подано відзив на позовну заяву. Відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити. У своєму відзиві на позов зазначає, що позовна заява складена та подана з порушенням вимог процесуального права, що також зазначені відповідачем у клопотанні про залишення позову без розгляду від 20 листопада 2019 року. Також відповідач вказує на те, що сумнівається в автентичності тексту копії документу («Договору №1»), зважаючи на використання в тексті документа інших мов, ніж та, що визначена п. 9.4. договору №1, а також численні помилки та неузгодженості вказаного документа, зокрема, те, що у преамбулі договору №1 сторони описані з використання суміші слів російською, німецькою та українською мовами, що суперечить п. 9.4. цього договору. Також зазначає, що про відсутність підписів сторін на кожній із сторінок договору, що на переконання відповідача вказує на порушення вимог ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України щодо додержання письмової форми правочину.

Відповідач підтверджує, що поставка обладнання відбулася, однак, зазначає, що копія митної декларації типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 р. та копія акту від 22.07.2013 р. прийому обладнання по договору № 1 від 17.06.2013 р. жодним чином не підтверджують умови, за якими мали б бути здійснені розрахунки між сторонами, оскільки такі умови повинні визначатися відповідним договором поставки (купівлі-продажу).

Відповідач стверджує, що копії меморіальних валютних ордерів № 108086 від 03.11.2016 р. та № 297471 від 16.06.2017 р. з огляду на ст. 1088 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не підтверджують виконання зобов`язання з ініціативи відповідача, отже, є неналежними доказами в частині доказування вчинення відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку (а, отже, не є підставою для переривання строку позовної даності відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України).

Щодо твердження позивача про преюдиційне значення судових рішень у справі 914/819/18, відповдач зазначає, що оскільки постановою Верховного Суду у справі № 914/819/18 від 18 квітня 2019 року рішення Господарського суду Львівської області від 21 серпня 2018 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2019 року скасовано та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено - отже зазначені рішення не набрали законної сили, а тому не можуть бути джерелом доказів та підставою для звільнення від доказування (не мають сили преюдиції).

У відзиві відповідач також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідач, зокрема, вказує, що загальний строк позовної давності щодо зобов`язання відповідача здійснити оплату за поставлений позивачем товар сплив 22.07.2016 року. Позивач не подав жодних доказів наявності підстав для зупинення або переривання перебігу строку позовної давності в період з 22.07.2013 року до 22.07.2016 року (тобто до моменту спливу позовної даності). Відповідач стверджує, що звукозапис судового засідання підпадає під визначення електронного доказу, що міститься в ч. 1 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Відповідач вказує, що позивачем не надано відповідного оригіналу звукозапису судового засідання, яке відбулось в Господарському суді Львівської області 20.08.2018 року під час розгляду справи № 914/819/18 або його електронної копії, засвідченої електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Отже, відповідач вважає, що вказані твердження позивача є голослівними та необгрунтованими. Більш того, відповідач наголошує, що зі самих наведених позивачем ніби-то фраз представника ТзОВ «Глянс» у справі № 914/819/18 не випливає будь-яких ознак вчинення відповідачем дій, спрямованих на визнання боргу перед позивачем за договором № 1, оскільки перша з наведених фраз не деталізує щодо яких саме контрактів зовнішньоекономічної діяльності не здійснювалося виконання зобов`язань і стосується оспорення якогось договору від 01.09.2016 р. без можливості його точної ідентифікації. Друга з наведених фраз також не дозволяє визначити яких саме договорів стосується фраза і не підтверджує добровільність оплати будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем.

Також відповідач зазначає, що у позовній заяві позивач застосовує до спірних правовідносин ряд норм матеріального права, які стосуються продажу товару в кредит та правовідносини позики, які не можуть бути застосовані у правовідносинах між сторонами. Щодо процентів за користування чужими грошовими коштами відповідач зазначає, що відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Стаття 536 Цивільного кодексу України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідач наголошує, що позивач сам визнає в позовній заяві, що «... Позивачем та Відповідачем не було передбачено Договором №1 сплату процентів за користування грошовими коштами (за користування комерційним кредитом). їх розмір і порядок сплати...». З цього, на переконання відповідача, випливає, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не визначено ні ст. 536 Цивільного кодексу України, ні ст. 692 Цивільного кодексу України, ні договором №1, тому вважає нарахування позивачем таких процентів безпідставним. Щодо вимоги про сплату 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач зазначає, що в силу положень ст. 261 та ст. 266 Цивільного кодексу України до вказаної вимоги також застосовується позовна давність, оскільки така вимога є додатковою (акцесорною), а не основною вимогою і перебіг такої позовної давності розпочинається з моменту виникнення відповідного права вимоги. Щодо застосування ст. 1046 Цивільного кодексу України відповідач вказує, що ст. 1046 Цивільного кодексу України поширюється на правовідносини позики і не може бути застосована до спірних правовідносин між сторонами, оскільки суперечить фактичним обставинам справи.

Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову.

Крім того, відповідач просить стягнути з позивача 17000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачем 26.12.2019 р. подано відповідь на відзив, у якій не погоджується із запереченнями відповідача, викладеними у відзиві на позов. Зокрема, зазначає, що всі викладені в ньому факти, обставини, обгрунтування та мотивація повністю суперечать реальній дійсності та чинному законодавству, яке регулює спірні правовідносини, при цьому представник Відповідача намагається на свій лад перекручувати та трактувати норми законодавства. Щодо сумнівів відповідача в автентичності договору № 1 від 17.06.2013 року позивач зазначає, що вказаний договір укладався між позивачем та відповідачем, при цьому текст договору готував відповідач і в нього не було жодних претензій щодо мови договору. Крім того, факт укладення даного договору підтверджено постановою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 914/819/18. Також позивачем разом з позовною заявою подано до суду належним чином завірені копії даного договору разом з офіційним перекладом на українську мову. Крім того, даний договір на даний час є не скасований, не змінений, не визнаний не дійсним, а є чинним та дійсним на даний час і доказів протилежного відповідачем до суду надано не було.

Щодо відсутності підписів сторін на кожній із сторінок договору, то тут слід зазначити, що договір в кінці був підписаний сторонами, що відповідає ч. 2 ст. 207 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому законодавчо відсутня така вимога, щоб договір був підписаний на кожній сторінці. А відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Щодо заперечень відповідача належності в якості доказів копії митної декларації типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 року та копії акту прийому обладнання по договору № 1 від 17.06.2013 року від 22.07.2013 року, позивач наголошує, що представник відповідача підтверджує, що поставка вказаного обладнання відбулася.

Щодо тверджень відповідача про те, що меморіальні ордери від 03.11.2016 р. та від 16.06.2017 р. є неналежним доказом оплати поставленого товару, позивач вказує, що в даних меморіальних ордерах у призначенні платежу чітко вказано, що оплата здійснюється відповідно за поставлене обладнання за договором № 1 від 17.06.2013 року, яке було ввезено в Україну відповідно до митної декларації типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 року. Зазначене повністю відповідає акту від 22.07.2013 року прийому обладнання по договору № 1 від 17.06.2013 року. Крім того, позивач зазначає, що меморіальний ордер - це розрахунковий документ, який в даному випадку відповідач, як клієнт банку - ПАТ «ВіЕс Банк», має право обирати, як платіжний інструмент для ініціювання переказу зі свого поточного чи розрахункового рахунку. В даному випадку, на переконання позивача, не має сумнівів того, що саме відповідач ініціював здійснення вказаних платежів зі свого рахунку, оскільки положеннями законодавства чітко передбачено, що розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися до банку саме особисто платником, а не ким-небудь іншим.

Щодо позовної давності плзивач зазначає, що зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару повинно було бути виконане відповідачем протягом серпня 2013 року, тобто до 31.08.2013 року, а оскільки цей день був вихідним неробочим днем тижня суботою, то відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, останнім днем виконання зобов`язання відповідачем, на переконання позивача, був наступний робочий день, а саме понеділок 02.09.2013 р. Тобто, позивач вважає, що право пред`явити вимогу до відповідача у зв`язку з невиконанням ним зобов`язання за вказаним договором виникло у Позивача на наступний день, а саме 03.09.2013 року. Тобто строк позовної давності в даному випадку мав би сплити через три роки 03.09.2016 р.

1.3. Заяви і клопотання сторін.

Представником відповідача 20.11.2019 р. подано клопотання про залишення позову без розгляду. Відповідач вважає, що дану позовну заяву слід залишити без розгляду на підставі пунктів 1, 2, 8 ст. 226 ГПК України.

Ухвалою від 09.01.2020 р. суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про залишення позову без розгляду.

Представником відповідача 11.12.2019 р. на розгляд суду подані клопотання про витребування в позивача оригіналу договору купівлі - продажу від 17.06.2013р. за № 1, відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 18.12.2019 р. суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказу.

Представником відповідача 11.12.2019 р. подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача у вказаній справі заявлені після спливу позовної давності. Відповідач зазначає, що, як стверджує позивач, 17 червня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1 купівлі-продажу деревообробного обладнання (в кредит з відстроченням платежу). Поставка деревообробного обладнання, а саме: чотирьохстороннього стругального станка відбулась 22.07.2013 року.

Відповідач зазначає, що п. 5.1. договору №1 визначено, шо «оплата здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в перших числах кожного місяця». Із зазначеного тексту п.5.1. договору №1 неможливо встановити про який саме строк оплати йдеться зокрема, з якого місяця і в яких частинах здійснюється оплата за поставлений Товар. Це свідчить про те, шо строк для виконання зобов`язання з оплати Товару встановлений не був.

Відповідач вказує, що, враховуючи положення Цивільного кодексу України, право вимоги оплати поставленого товару виникло у позивача з моменту його поставки, тобто з 22.07.2013 року. Отже, відповідач стверджує, що в силу вимог ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається саме з 22.07.2013 року, коли у позивача виникло право предявити вимогу про виконання зобов`язання щодо оплати поставленого відповідачу товару. Тому відповідач вважає хибним висновок позивача про те, що умови проведення розрахунків за договором слід тлумачити таким чином, що строк повного виконання зобов`язання щодо оплати відповідачем був обмежений наступним календарним місяцем, що слідував за датою отримання товару. Оскільки в договорі йдеться про «перші чмсла кожгнолшл місяця», а не про «наступний місяць».

Відповідач зазначає, що до моменту пред`явлення даного позову до відповідача не надходило від позивача жодних вимог про оплату товару.

Отже, відповідач стверджує, що загальний строк позовної давності щодо зобов`язання відповідача здійснити оплату за поставлений позивачем товар сплив 22.07.2016 року.

Відповідач стверджує, що позивач не подав жодних доказів наявності підстав для зупинення або переривання перебігу строку позовної давності в період з 22.07.2013 року до 22.07.2016 року, тобто до моменту спливу позовної давності.

Таким чином, відповідач, керуючись ст. 266 та ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, вказаною заявою заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог позивача про стягнення 9000,00 євро за поставлений відповідачу товар, а також щодо будь-яких додаткових вимог позивача, пов`язаних із вимогою про стягнення 9000,00 євро.

2.Мотивувальна частина рішення:

2.1.Фактичні обставини, встановлені судом:

Між IMEX BIOBODEN GbR (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глянс" (покупець) 17 червня 2013 р. укладено договір №1 купівлі-продажу деревообробного обладнання (в кредит з відстрочкою платежу) (далі - договір № 1 від 17.06.2013 р.), за умовами якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця деревообробне обладнання VierseitenhobelmashineWeinig (чотирьохсторонній стругальний станок) в кількості 1 шт. (марки Weinig-VierseitenHobelmaschinemitWerkzeug, заводський №2702/1101, тип PFA 22N), а покупець зобов`язувався прийняти товар та здійснити його післяоплату в повному обсязі. Відповідно до п. 9.1. догвору № 1 від 17.06.2013 р. цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У п. 2.1. договору № 1 від 17.06.2013 р. визначено, що продавець бере на себе зобов`язання після підписання цього договору в строк до 31 липня 2013 передати покупцю визначене у пункті 1.1. цього договору обладнання.

Товар доставляється покупцю автомобільним транспортом. Витрати, пов`язані з митним оформленням на території Євросоюзу, несе продавець. Витрати, пов`язані з митним оформленням на території України, несе покупець (п. 2.3. договору № 1 від 17.06.2013 р.).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у повному обсязі поставив відповідачеві передбачений договором товар, що підтверджується митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 р. та актом прийому обладнання від 22.07.2013 р. по договору № 1 від 17.06.2013р., відповідно до якого відповідач прийняв деревообробне обладнання VierseitenhobelmashineWeinig (чотирьохсторонній стругальний станок) в кількості 1 шт., укомплектований інструментом, заводський № 2702/1101.

Вартість товару становить 9 000,00 євро (п. 5.1. договору №1 від 17.06.2013 р.).

Відповідно до п. 5.2. договору №1 від 17.06.2013 оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в перших числах кожного місяця.

Згідно меморіального ордеру від 03.11.2016 р. № 108086, в призначенні платежу якого вказано: «оплата на виконання договору № 1 від 17.06.2013р.», на рахунок позивача оплачено 500,00 євро.

Згідно меморіального ордеру від 16.06.2017 р. № 297471, в призначенні платежу якого вказано: «оплата на виконання договору № 1 від 17.06.2013р.», на рахунок позивача оплачено 500,00 євро.

Суд звертає увагу на те, що позивач у прохальній частині позовної заяви просить стягнути 9000,00 євро заборгованості за договором № 1 від 17.06.2013р.

Судом встановлено, що вартість поставленого товару за умовами договору становить 9000,00 євро, відповідачем здійснено часткову оплату в сумі 1000,00 євро (меморіальні валютні ордери № 108086 від 03.11.2016 р. і № 297471 від 16.06.2017р.).

Позивачем у тексті позовної заяви лише вказано, що у відповідача виникла заборгованість за поставлений товар перед позивачем за договором № 1, яку він відмовляється погашати та не погасив по даний час. Позивач зазначає, що станом на 02.09.2013 року основна сума боргу за договором № 1 становила 9000 євро. Також позивачем у тексті позовної заяви наведено розрахунок трьох відсотків річних на суму 810,00 євро та розрахунок процентів за користування грошовими коштами на загальну суму 4208 євро 13 євроцентів.

Суд зазначає, що, як вбачається з тексту позовної заяви, позивач нараховує і три відсотки річних, і проценти за користування чужими грошовими коштами на суму повної вартості поставленого товару 9000,00 євро. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вважає оплату за меморіальними ордерами від 03.11.2016 р. № 108086 в сумі 500,00 євро та від 16.06.2017 р. № 297471 в сумі 500,00 євро, оплатою частини процентів за користування грошовими коштами.

Однак, суд звертає увагу на те, що у прохальній частині позовної заяви позивачем взагалі не зазначено про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та/чи процентів за користування грошовими коштами. Водночас у тексті позовної заяви позивач теж тільки зазначає суму нарахованих трьох відсотків річних (810,00 євро) та суму нарахованих процентів за користування грошовими коштами (4208 євро 13 євроцентів) без прохальної форми звернення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем заявлено позовну вимогу та, відповідно, предметом даного спору є стягнення 9000,00 євро тільки основної заборгованості за договором № 1 від 17.06.2013 р., тобто вартості поставленого товару. Отже, враховуючи наведене, суд при розгляді даного спору по суті не дає оцінку нарахуванням позивача трьох відсотків річних та процентів чужими грошовими коштами за прострочення виконання договірних зобов`язань щодо оплати поставленого товару, оскільки, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач просить стягнути лише заборгованість за договором № 1 купівлі-продажу деревообробного обладнання від 17.06.2013 р. у розмірі 9000,00 євро, тобто суму вартості поставленого товару.

2.2. Норми права, застосовані судом. Оцінка суду.

Суд, проаналізувавши матеріали та з`ясувавши обставини справи, повно, всебічно і об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, між IMEX BIOBODEN GbR (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глянс" (покупець) 17.06.2013 р. укладено договір №1 купівлі-продажу деревообробного обладнання (в кредит з відстрочкою платежу), відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупця деревообробне обладнання VierseitenhobelmashineWeinig (чотирьохсторонній стругальний станок) в кількості 1 шт. (марки Weinig-VierseitenHobelmaschinemitWerkzeug, заводський №2702/1101, тип PFA 22N), а покупець зобов`язувався прийняти товар та здійснити його післяоплату в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторонами 17.06.2013 р. укладено договір № 1 купівлі-продажу деревообробного обладнання в кредит з розстроченням платежу.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 695 Цивільного кодексу України істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Однак, відповідно до п. 5.2. договору № 1 від 17.06.2013 оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в перших числах кожного місяця.

Суд звертає увагу на те, що згідно з ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Аналіз наведених положень законодавства та умов договору дає підстави дійти висновку, що сторонами не визначено конкретно строків чи термінів оплати товару.

В п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт одержання товару покупцем є моментом виникнення в нього обов`язку провести оплату товару, а відповідно у продавця чи постачальника товару виникає кореспондуюче право вимоги до покупця щодо оплати проданого та поставленого товару.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.07.2013 р. позивачем поставлено відповідачу деревообробне обладнання VierseitenhobelmashineWeinig (чотирьохсторонній стругальний станок) вартістю 9000,00 євро в кількості 1 шт., укомплектований інструментом, заводський № 2702/1101, що підтверджується митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ № 209120000/2013/005220 від 18.07.2013 р. та актом прийому обладнання від 22.07.2013 р. по договору № 1 від 17.06.2013 р.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем здійснено лише частову оплату в сумі 1000,00 євро із призначення платежу як оплата за договором № 1 від 17.06.2013 р. (меморіальні валютні ордери №108086 від 03.11.2016 і №297471 від 16.06.2017).

Враховуючи наведене, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів повної оплати вартості поставленого товару, обгрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 1 від 17.06.2013 р.

Щодо тверджень відповідача про сумнів у автентичності копї договору № 1 від 17.06.2013 р. та про порушення вимог ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України щодо додержання письмової форми правочину, слід зазначити, що до позовної заяви позивачем долучено офіційний переклад договору № 1 купівлі - продажу деревообробного обладнання від 17.06.2013 р. Також згідно з п. 9.4 вказаного договору цей договір складений російською мовою у 3 примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу. Вказане свідчить, що примірник оригіналу договору також повинен знаходитися у відповідача. Як зазначив представник відповідача, оригінал договору від 17.06.2013 р. за № 1 у ТзОВ "Глянс" не знаходиться і вважається відповідачем таким, що втрачений з невідомих причин. Проте, доказів на підтвердження вказаних обставин щодо втрати, пошуку та відновлення оригіналу договору купівлі - продажу деревообробного обладнання від 17.06.2013 р. за № 1 ТзОВ "Глянс" не надано. Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми укладення договору поставки, а факт поставки товару за вказаним договором не заперечується відповідачем, про що, зокрема, зазначено у відзиві на позов.

З огляду на викладене, враховуючи підтвердження факту поставки на виконання умов договору № 1 від 17.06.2013 р. позивачем відповідачу товару, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений згідно вказаного договору товар є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем 11.12.2019 р. подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р. зазначено, що за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов`язань, визначених ст.1 75 Господарського кодексу України. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Відповідно до п. 2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р. вказано, що за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Проте Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 ст. 261 вказаного Кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 4.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р. у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Судом встановлено, що умовами договору не визначено конкретний строк чи термін оплати поставленого товару. Тому, як встановлено судом раніше, до спірних правовідносин застосовуються загальні положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами (про що позивачем зазначено у позовній заяві, а відповідачем у відзиві на позов), поставка товару за договором № 1 від 17.06.2013 р. відбулася 22.07.2013 р.

Враховуючи наведене, відповідач, як покупець, повинен був здійснити оптату за поставлений товар відповідно до положень ст. 692 Цивільного кодексу України після прийняття такого товару.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Отже, строк позовної давності щодо оплати поставленого 22.07.2013 р. товару сплив 23.07.2016 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо тверджень позивача про переривання строку позовної давності суд зазначає наступне.

У статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. При цьому господарському суду слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. (Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 26.10.2018 р. у справі № 922/4099/17 та від 12.02.2020 р. у справі № 917/1421/18).

Враховуючи наведене, твердження позивача про те, що доказом переривання строку позовної давності є ніби-то визнання директором відповідача боргу перед позивачем за договором № 1 від 17.06.2013 року під час звукозапису судового засідання, яке відбулось в Господарському суді Львівської області 20.08.2018 року під час розгляду справи № 914/819/18 за позовом IMEX BIOBODEN GbR до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глянс» про стягнення боргу 14 050,24 євро, є безпідставними. Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд вважає за необхідне зазначити, що директор ТзОВ «Глянс» під час вказаного судового засідання не допитувався як свідок, його слова не підтверджують та не встановлюють жодних обставин та фактів, які мають значення для даної справи, оскільки не є належним та допустимим доказом в розумінні господарського процесуального законодавства.

Суд також зазначає, що висновки позивача про те, що договір № 2 від 01.09.2016 виступає новацією у зобов`язаннях за договорами № 1 від 17.06.2013 р. та № 2 від 02.12.2013 р., є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Одним із способів такого припинення зобов`язання є домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Проте, у договорі № 2 від 01.09.2016 р. відсутнє посилання на первісні зобов`язання сторін (договори №1 від 17.06.2013 р. та № 2 від 02.12.2013 р.), тобто, відсутнє чітке визначення, що даним договором встановлюється нове зобов`язання замість уже наявних (чітка ідентифікація за реквізитами договорів, предметом купівлі-продажу, умовами поставки, тощо).

Також у договорі № 2 від 01.09.2016 р. відсутня умова про те, що укладенням даного договору (новації) припиняються первісні зобов`язання, а саме - договори № 1 від 17.06.2013 р. та № 2 від 02.12.2013 р. Натомість, договором №2 від 01.09.2016 р. припинено зобов`язання за договором від 27.06.2013, належне виконання якого не є предметом розгляду даної справи.

За умовами договору № 2 від 01.09.2016 р. (п.п. 1.1., 1.2, 2.1., 2.3.) у позивача виникло зобов`язання щодо поставки обладнання у майбутньому після укладення такого договору. Тобто, таке визначення зобов`язання позивача у новації щодо поставки не відповідало фактичним обставинам з огляду на те, що обладнання, яке було предметом договорів №1 від 17.06.2013 р. та №2 від 02.12.2013 р., на момент укладення договору №2 від 01.09.2016 р. вже було поставлено відповідачу та перебувало у його користуванні.

Таким чином, сукупність вказаних обставин вказує на те, що зобов`язання за договором № 2 від 01.09.2016 р. є окремим самостійним зобов`язанням.

Щодо тверджень позивача про те, що судовими рішеннями у справі № 914/819/18 встановлені обставини, які мають преюдиційне значення у даній справі, суд зазначає, що предметом спору у справі № 914/819/18 було стягнення 14 050,24 євро за договором № 2 від 01.09.2016 р., а предметом даного спору є стягнення 9000,00 євро за договором № 1 від 17.06.2013 р.

Суд вважає за необхідне зазначити, що преюдиційсть - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Суд звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 р. у справі № 914/819/18 встановлено тільки факт укладення між сторонами договорів № 1 від 17.06.2013 р. та № 2 від 02.12.2013 р. Верховним судом у вказаній постанові не надавалася оцінка стану виконання зобов`язань за договором № 1 від 17.06.2013 р., стягнення за яким є предметом спору у даній справі.

Наведеним спростовуються доводи позивача про переривання строку позовної давності.

При цьому при дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. (п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у виршенні господарських спорів»).

Суд звертає увагу на те, що часткова оплата згідно з меморіальними валютними ордерами від 03.11.2016 р. № 108086 на суму 500,00 євро і від 16.06.2017 р. № 297471 на суму 500,00 євро із призначення платежу, як оплата за договором № 1 від 17.06.2013 р., була здійснена відповідачем поза межами строку позовної давності, тому не свідчить про переривання перебігу такої давності.

З огляду на викладене, враховуючи заяву відповідача про сплив позовної давності, беручи до уваги те, що часткова оплата товару відповідачем здійснена поза межами строку позовної давності, враховуючи те, що сторонами не надано суду та в матеріалах справи відсутні докази поважності причин пропущення позовної давності та належні і допустимі докази переривання чи зупинення позовної давності у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відмову у позові.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" і частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України", "Руїс Торіха проти Іспанії").

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений позивачем за подання даного позову слід покласти на позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у відзиві просить стягнути з позивача 17000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у разі відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідачем до матеріалів справи на підтвердження повноважень долучено довіреність від 05.11.2019 р. про надання правової допомоги адвокатом - старшим партнером Адвокатського об`єднання «КМП Партнерс» Прасковичем Іваном Михайловичем Товариству з обмеженою відповідальністю «Глянс» відповідно до договору про надання правової допомоги від 05.11.2019 р. № 05/11/2019 та свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю, видане Прасковичу І. М. від 29.08.2019 р. № 113.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Глянс» (клієнт), та Адвокатським об`єднання «КМП Партнерс» (об`єднання), адвокат - старший партнер об`єднання Праскович І.М. здійснює безпосереднє надання правової допомоги клієнту, укладено договір № 05/11/2019 про надання правової допомоги, відповідно до умов якого об`єднання бере на себе зобов?язання надавати правову допомогу клієнту, передбачену договором, а клієнт зобов`язується оплатити надану об`єднанням клієнтові правову допомогу та виконувати інші обов`язки відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 2.9. вказаного договору про надання правової допомоги факт надання правової допомоги клієнту підтверджується підписаним сторонами актом надання правової допомоги. Складеним обєднанням за формою, встановленою у ждодатку № 2 до цього договору.

У п. 3.1. вказаного договору про надання правової допомоги визначено, що за надану правову допомогу відповідно до цього договору клієнт зобов`язується сплачувати об`єднанню винагороду, надалі - гонорар, розмір якого визначається відповідно до тарифів об`єднання та обсягу наданої правової допомоги, який визначений актом.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази підписання оформленого належним чином акту надання послуг відповідно до умов договору від 05.11.2019 р. про надання правової допомоги № 05/11/2019, відповідно не надано належних доказів факту надання послуг, їх об`єму та вартості. Також відповідачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява відповідача про стягнення з позивача 17000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 86, 74-79, 123, 129, 236, 238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Сплачений судовий збір в сумі 3941,40 грн. покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 23.03.2020 р.

Суддя Артимович В.М.