РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2020Справа № 910/10458/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс"

(вул. Італійська, буд. 116а, м. Маріуполь, Донецька обл., 87515)

До Публічного акціонерного товариства "Центеренерго"

(вул. Козацька, буд. 120/4є, м. Київ, 03022)

Про стягнення 362 751 359 грн. 54 коп.

За участі представників учасників справи згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою № б/н від 29.07.2019 до Публічного акціонерного товариства "Центеренерго" про стягнення 362 751 359 грн. 54 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" та Публічним акціонерним товариством "Центеренерго" укладені договіри поставки вугілля №111/17 від 09.04.2019, №111/19 від 17.04.2019, №111/22 від 22.05.2019, однак на думку позивача, Публічне акціонерне товариство "Центеренерго" взяті на себе зобов`язання по оплаті поставленого вугілля не виконало, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 362 751 359 грн. 54 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/10458/19 від 09.08.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" залишено без руху.

22.08.2019 від Товариство з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 09.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/10458/19, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.09.2019.

24.09.2019 представником Публічного акціонерного товариства "Центеренерго" подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи у справі.

25.09.2019 в судове засідання з`явився представник позивача, надав суду для огляду оригінали документів, копії яких долучені до позовної заяви. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення з ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 02.09.2019 №803, згідно якого зазначену ухвалу суду вручено представнику відповідача 06.09.2019 та зазначеним вище клопотанням про ознайомлення представника відповідача із матеріалами справи №910/10458/19 від 04.09.2019.

Протокольною ухвалою суду відкладено розгляд справи на 02.10.2019 та відкладено розгляд клопотання про призначення судово-економічної експертизи у справі.

01.10.2019 відповідачем подано клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи.

02.10.2019 в судове засідання з`явилися представники сторін, представник відповідача підтримав раніше подані клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи та судово-економічної експертизи у справі. Представник позивача проти задоволення вказаних клопотань заперечував.

Ухвалою суду від 02.10.2019, що занесена до протоколу судового засідання, судом відмовлено в задоволення клопотань відповідача про призначення судової товарознавчої експертизи та судово-економічної експертизи у справі та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 23.10.2019.

15.10.2019 представником позивача через канцелярію господарського суду, реалізуючи своє право, передбачене ст. 46 ГПК України, було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в зв`язку зі зменшенням суми пені, яка була нарахована за невиконання/неналежне виконання умов Договорів поставки вугілля № 111/17 від 09.04.2019 року, № 111/19 від 17.04.2019 року, № 111/22 від 22.05.2019 року.

Відповідно до ч.2 ст. 46 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

Як визначено в п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 18.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціна позову.

Згідно з ст.162. 163 5 ГПК України ціну позову вказує позивач.

Вказана заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до приписів п.2 ч.2 ст. 46 ГПК України прийнята судом до розгляду, а отже, відповідно до ст. 163 ГПК України має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Після подачі позивачем до суду заяви про зменшення позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду, ціна позову по справі №910/10458/19 складає: вартість фактично поставленого вугілля 297 507 063, 43 грн, вартість доставки вугілля 32 373 438, 12 грн., загалом основний борг у розмірі 329 880 501,55 грн., пеня 1 913 960, 27 грн., 3% річних 333 533,30 грн, загальна сума вимог: 332 127 995,12 грн.

23.10.2019 через відділ діловодства суду надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства "Центеренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" про розірвання договорів поставки вугілля.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом -Публічне акціонерне товариство "Центеренерго" зазначає, що з укладених між сторонами Договорів поставки вугілля №111/22 від 22.05.2019, №111/19 від 17.04.2019 та №111/17 від 09.04.2019 ним вбачаються ознаки істотного порушення зазначених договорів, а саме поставки позивачем за первісним позовом неякісного вугілля відповідачу, що є підставою для розірвання вказаних договорів поставки вугілля у судовому порядку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.10.2019 на підставі ч. 6 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України повернено Публічному акціонерному товариству "Центеренерго" зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" про розірвання договорів поставки вугілля.

Вказана ухвала мотивована тим, що Публічним акціонерним товариством "Центеренерго" зустрічну позовну заяву подано із пропущенням строку на подання такого заяви.

01.11.2019 через відділ діловодства суду Публічним акціонерним товариством "Центеренерго" подано апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду міста Києва від 28.10.2019 у справі №910/10458/19.

04.11.2019 через відділ діловодства Господарського суду Публічним акціонерним товариством "Центеренерго" подано клопотання про зупинення провадження у справі до перегляду ухвали від 28.10.2019 у справі №910/10458/19 Північним апеляційним господарським судом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.11.2010 зупинено провадження у справі №910/10458/19 на час розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Центеренерго" на ухвалу господарського суду міста Києва від 28.10.2019 у справі №910/10458/19 судом апеляційної інстанції, матеріали справи №910/10458/19 скеровано до Північного апеляційного господарського суду для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Центеренерго" на ухвалу господарського суду міста Києва від 28.10.2019 у справі №910/10458/19.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.10.2019 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 06.02.2020 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 910/10458/19 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.10.2019.

19.02.2020 матеріали справи №910/10458/19 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2020 поновлено провадження у справі №910/10458/19, підготовче засідання призначено на 04.03.2020.

У судове засідання, призначене на 04.03.2020 з`явилися представники сторін, надали пояснення. Представник позивача підтримала, подану 15.10.2020 заяву про зменшення позовних вимог, просила розгляд справи здійснювати з урахування вказаної заяви. Протокольною ухвалою суду від 04.03.2020 відповідно до статті 185 ГПК України вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу № 910/10458/19 до судового розгляду по суті на 18.03.2020.

16.03.2020 через канцелярію суду від Публічного акціонерного товариства "Центренерго" надійшла апеляційна скарга на протокольну ухвалу Господарського суду м. Києва від 04.03.2020 про закриття підготовчого провадження.

Судом встановлено, що відповідачем подано апеляційну скаргу на протокольну ухвалу Господарського суду м. Києва від 04.03.2020 про закриття підготовчого провадження, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.03.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 04.03.2020 по справі №910/10458/19 про закриття підготовчого провадження у справі з доданими до неї документами повернуто заявнику.

18.03.2020 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання, призначене на 18.03.2020 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак клопотав про відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Дослідивши підстави поданого відповідачем клопотання, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, а саме з мотивів не доведення заявником факту об`єктивної неможливості прибуття представника відповідача у судове засідання.

Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши вказане клопотання відповідача дійшов висновку про залишення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи без розгляду.

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Представник позивача у судовому засіданні надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 18.03.2020 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Шахтарськтранс» (надалі-Позивач) і Публічним акціонерним товариством «Центренерго» (надалі - Відповідач) були укладені договори поставки вугілля №111/17 від 09.04.2019 року, №111/19 від 17.04.2019 року, №111/22 від 22.05.2019 року.

Відповідно до п. 1.1. вказаних договорів Постачальник поставляє у власність Покупця вугільну продукцію, а Покупець приймає та оплачує її.

Пунктом 2.5. Договору передбачено, що право власності на вугілля від Постачальника до Покупця переходить після підписання Сторонами акту приймання-передачі вугілля згідно умовам Договору.

Згідно п.п. 7.1.1.п.7.1 Договору - Постачальник зобов`язаний поставити (передати) Покупцеві на умовах Договору вугілля у строк (термін), обсягах, асортименті та по реквізитах, вказаних в Специфікаціях.

Підпунктом 7.3.1, п. 7.3. Договору визначено, що Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату вугілля на умовах Договору.

Згідно п.п. 7.3.2, п. 7.3. Договору Покупець зобов`язаний прийняти вугілля, поставлене на умовах Договору, згідно з актом приймання - передачі вугілля.

За твердженням позивача, котре не спростоване відповідачем, на виконання умов Договору Позивачем у строк (термін), обсягах, асортименті та по реквізитах погоджених сторонами була поставлена (відвантажена) вугільна продукція за вищезазначеними Договорами, тобто виконано свій обов`язок у повному обсязі.

З матеріалів справи судом встановлено, що факт поставки вугільної продукції на користь ПАТ «Центренерго» підтверджується погодженими сторонами актами приймання-передачі та додатками до них, а саме:

За договором 111/17 від 09.04.2019 року:

- Акт №21-ШТ/17 від 22.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 2 296,342 тн вугілля, загальною вартістю 6 154 775,40 грн.;

- Акт №20-ШТ/17 від 22.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 629,950 тн вугілля, загальною вартістю 1 712 322,22 грн.;

- Акт №19-ШТ/17 від 22.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 2 090,016 тн вугілля, загальною вартістю 5 485 945,03 грн ;

- Акт №22-ШТ/17 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 902,968 тн вугілля, загальною вартістю 2 423 678,98 грн.;

- Акт №23-ШТ/17 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 210,000 тн вугілля, загальною вартістю 572 250 грн.

За договором №111/19 від 17.04.2019 року:

- Акт №252-ШТ від 22.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 467,322 тн вугілля, загальною вартістю 1 222 514,35 грн.;

- Акт №17-ШТ/І9 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 3 433,350 тн вугілля, загальною вартістю 9 247 466,89 грн.;

- Акт №18-ШТ/19 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 563,850 тн вугілля, загальною вартістю 1 500 537,35 грн.;

- Акт №19-ШТ/19 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 2 571,674 тн вугілля, загальною вартістю 6 960 576,01 грн.

За договором № 111/22 від 22.05.2019 року:

- Акт №1-ШТ/22 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 250,646 тн вугілля, загальною вартістю 3 084 948,62 грн.;

- Акт №2-ШТ722 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 280,150 тн вугілля, загальною вартістю 711 709,86 грн.;

-Акт №3-ШТ/22 від 23.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 13 237,004 тн вугілля, загальною вартістю 32 982 259,25 грн.;

- Акт №253-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 198,700 тн вугілля, загальною вартістю 492 080,55 грн.;

- Акт №254-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 939,010 тн вугілля, загальною вартістю 4778 138,42 грн.;

-Акт №255-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 955,150 тн вугілля, загальною вартістю 2 400 485,75 грн.;

- Акт №256-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 970,100 тн вугілля, загальною вартістю 2 410 461,29 грн.;

- Акт №257-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 340,100 тн вугілля, загальною вартістю 855 302,50 грн.;

- Акт №258-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 409,078 тн вугілля, загальною вартістю 1 055 625,78 грн.;

-Акт №259-ІІІТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 627,970 тн вугілля, загальною вартістю 1 612 312,97 грн.;

- Акт №260-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 620,356 тн вугілля, загальною вартістю 1 508 085,44 грн.;

- Акт №261-ШТ від 27.05.20:9 року, відповідно до якого було відвантажено 346,184 тн вугілля, загальною вартістю 827 892,11 грн.;

- Акт №262-ШТ від 27.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 547,098 тн вугілля, загальною вартістю 1 319 326,83 грн.;

- Акт №263-ШТ від 29.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 273,132 тн вугілля, загальною вартістю 704 604,08 грн.;

- Акт №264-ШТ від 29.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 343,038 тн вугілля, загальною вартістю 891 898,80 грн.;

- Акт №265-ШТ від 29.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 624,450 тн вугілля, загальною вартістю 1 623 570 грн.;

- Акт №266-ШТ від 29.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 487,430 тн вугілля, загальною вартістю 1 215 121,07 грн.;

- Акт №267-ШТ від 30.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 613,450 тн вугілля, загальною вартістю 1 535 158,62 грн.;

- Акт №268-ШТ від 30.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 550,096 тн вугілля, загальною вартістю 1 337283,38 грн.;

- Акт №4-ШТ/22 від 30.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 8 213,802 тн вугілля, загальною вартістю 20 602 329, 67 грн.;

- Акт №269-Ш`Г від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 453,186 тн вугілля, загальною вартістю 3 648 574,40 грн.;

- Акт №270-ШТ від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 2 208,068 тн вугілля, загальною вартістю 5 483 091,37 грн.;

- Акт №271-ШТ від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 3 569,346 тн вугілля, загальною вартістю 9 093 306,93 грн.;

- Акт №272-ШТ від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 5 162,136 тн вугілля, загальною вартістю 12 756 333,03 грн.;

- Акт №273-ШТ від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 2 369,680 тн вугілля, загальною вартістю 6 034 991,95 грн.;

- Акт №274-ШТ від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 2 298,197 тн вугілля, загальною вартістю 5 891 174,57 грн.;

- Акт №275-ШТ від 31.05.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 757,698 тн вугілля, загальною вартістю 1 884 087,14 грн.

- Акт №5-ШТ/22 від 12.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 11 533,798 тн вугілля, загальною вартістю 28 585 437,70 грн;

-Акт №276-ШТ/22 від 12.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 3 482, 448 тн вугілля, загальною вартістю 8 864 554, 44 грн;

- Акт №277-ШТ/22 від 12.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1666,857 тн вугілля, загальною вартістю 4 122 132,77 грн;

- Акт №278-ШТ/22 від 12.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 4 475,992 тн вугілля, загальною вартістю 11 377 874,15 грн;

- Акт №279-ШТ/22 від 12.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 7722,800 тн вугілля, загальною вартістю 19 625 992,60 грн;

- Акт №6-ШТ/22 від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 10 101,646 тн вугілля, загальною вартістю 25 275 964,68 грн;

- Акт №7-ШТ/22 від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 620,476 тн вугілля, загальною вартістю 1 572 906,66 грн;

-Акт №280-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 417,704 тн вугілля, загальною вартістю 1 059 422,66 грн;

- Акт №281-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 412,040 тн вугілля, загальною вартістю 1 027 594,80 гри;

- Акт №282-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 749,614 тн вугілля, загальною вартістю 1 946 732,81 грн;

- Акт №283-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 109,410 тн вугілля, загальною вартістю 2 806 943,06 грн;

- Акт №284-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 3 422,870 тн вугілля, загальною вартістю 8 614 297,32 грн;

- Акт №285-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 950,920 тн вугілля, загальною вартістю 4 866 852,90 грн;

- Акт №286-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 114,157 тн вугілля, загальною вартістю 2 795 419,91 грн;

- Акт №287-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 1 323,085 тн вугілля, загальною вартістю 3 339 586,05 грн;

- Акт №288-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 3 062,718 тн вугілля, загальною вартістю 7 690 067,65 грн;

- Акт №289-ШТ від 13.06.2019 року, відповідно до якого було відвантажено 762,346 тн вугілля, загальною вартістю 1 915 062,66 грн.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказує, що вказані вищезазначені акти були погоджені, прийняті та підписані Сторонами, проте свої зобов`язання, відповідно п.п. 7.3.1, п. 7.3. Договору, відповідач не виконав, чим порушив умови відповідного Договору.

За твердженням позивача, котре не спростоване відповідачем, станом на день звернення до суду із позовом, заборгованість за вказаними договорами досі не сплачена.

Внаслідок укладення Договорів №111/17 від 09.04.2019 року, №111/19 від 17.04.2019 року, №111/22 від 22.05.2019 року на постачання вугілля між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договори №111/17 від 09.04.2019 року, №111/19 від 17.04.2019 року, №111/22 від 22.05.2019 року на постачання вугілля як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором постачання, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 7.7 зазначеного Договору встановлений строк оплати поставленого вугілля становить 40 календарних днів з дати підписання актів приймання-передачі вугілля та актів відшкодування провізної плати. Станом на 29.07.2019 за Відповідачем рахується прострочення грошових зобов`язань за якими наступив строк сплати в сумі 297 507 063, 43 грн.

Із наведеного вбачається, що Відповідач не виконав п. 7.7 та 7.6. Договору - не оплатив поставлене вугілля в установлений строк, тобто порушив свої договірні зобов`язання.

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та пунктів 7.6 та 7.7 Договору, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем грошових зобов`язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Як вбачається з матеріалів справи, свого обов`язку щодо оплати поставленого товару відповідачем не виконано, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 297 507 063, 43 грн.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність будь-яких доказів щодо оплати заборгованості за Договором, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за Договором в сумі 297 507 063, 43 грн.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 297 507 063, 43 грн. грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк оплати послуг, у відповідності до Договору є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 297 507 063, 43 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім того, за твердженням позивача, котре не спростоване відповідачем та підтверджується наявними матеріалами справи, що понесені Позивачем витрати з доставки вугілля до залізничної станції призначення, підтверджуються Актами відшкодування вартості доставки до кожного Акту приймання - передачі вугілля, та підлягають відшкодуванню Відповідачем згідно вимог п. 6.6 Договору: «Вартість доставки вугілля до залізничної станції призначення вважається транспортно - заготівельними витратами покупця. Вартість доставки Перевізнику оплачує Постачальник або третя особа за дорученням Постачальника. Покупець відшкодовує Постачальнику вказану в залізничних накладних вартість доставки виключно по території України.»

Так, судом встановлено, що згідно актів відшкодування вартості доставки вартість доставки до пункту відвантаження вугільної продукції за вищезазначеними актами склала - 32 373 438, 12 грн., що також не компенсована Відповідачем. Вказана сума розраховується наступним чином: шляхом додавання суми за кожним актом відшкодування провізної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, свого обов`язку щодо оплати відшкодування вартості доставки вугілля відповідачем не виконано, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 32 373 438, 12 грн.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність будь-яких доказів щодо оплати заборгованості за Договором, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за відшкодування вартості доставки вугілля за Договором в сумі 32 373 438, 12 грн.

Факт наявності боргу за відшкодування вартості доставки вугілля у відповідача перед позивачем за договором в сумі 32 373 438, 12 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк оплати послуг, у відповідності до Договору є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення боргу за відшкодування вартості доставки вугілля у розмірі 32 373 438, 12 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем копії актів приймання-передачі та додатків до них є належним доказом поставки товару, а отже, виконання позивачем своїх зобов`язань в частині поставки товару загалом на суму 329 880 501,55 грн. здійснено належним чином.

Грошові кошти (заборгованість), що належать до сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «ШАХТАРСЬКТРАНС» з боку Відповідача на суму 329 880 501,55 грн., є майном, право на мирне володіння яким гарантується статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (так, в п. 21 рішення у справі "Федоренко проти України" право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за поставлений товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договорами поставки вугілля №111/17 від 09 квітня 2019 року, №111/19 від 13.05.2019 року, № 111/22 від 22.05.2019 року П.8.14 договорів, позивачем нараховано відповідачу пеню за прострочення відповідачем оплати у розмірі 1 913 960, 27 грн., 3 % річних -333 533,30 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом п. 8.14. Договорів поставки вугілля за порушення виконання грошового зобов`язання за договором Постачальник має право стягнути з Покупця пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми з якої допущено прострочення, за кожний день прострочення.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені) відповідно до умов пункту 8.14. договорів та захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд погоджується з розрахунком пені, нарахованої позивачем у зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань із оплати заборгованості за постачання вугільної продукції за загальний період з 01.07.2019 по 29.07.2019, у зв`язку із чим задовольняє вимогу позивача про стягнення 1 913 960, 27 грн. пені.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та трьох відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також, отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

В пункті 1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зі змінами, внесеними згідно з Постановами Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 та № 2 від 16.12.2015 визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто, зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Більше того, п. 4.1. вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, визначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних , який складено арифметично вірно, прийшов до висновку про його обґрунтованість та наявність підстав для стягнення 3% річних, нарахованих за загальний період з 01.07.2019 по 29.07.2019.

У відзиві на позов відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилається на ту обсттавину, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004 порушено провадження у справі № 15/76-б за заявами державного підприємства "Ровенькиантрацит" Міністерства палива та енергетики України та Полтавського акціонерного банку "Полтава-банк" про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго", а отже, за твердженням відповідача відповідно до ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів до закінчення провадження у справі. З означених підстав відповідач вважає неможливим задоволення позовних вимог, зокрема в частині стягнення пені та 3% річних.

Суд не приймає зазначені твердження відповідача з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 15/76-б-43/624-б (про банкрутство ПАТ«ЦЕНТРЕНЕРГО») від 19.08.2019 року провадження у справі № 15/76-б-43/624-б про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (ідентифікаційний код 22927045) закрито, дію мораторію припинено.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 3 грудня 2019 року ухвала Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі № 15/76-б-43/624-б залишена без змін.

Більше того, що стосується питання дії мораторію, то з даного приводу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у свій Постанові по справі № 11/Б-1203 від 06 лютого 2019 року зазначив наступне:

«Статтею 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції чинній до 19.01.2013, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.»

Вказана позиція, закріплена, в тому числі, і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. по справі № 5023/10655/11.

Більше того, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.10.2019 р. по справі №2340/4157/18, суд висловив наступну правову позицію:

«Оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли (термін виконання яких настав) після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Підставою для припинення нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших видів санкцій за всіма видами заборгованості боржника є прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, що визначено нормою абзацу п`ятого частини першої статті 38 Закону №2343-ХІІ в редакції Закону №4212-VI (абзац четвертий частини першої статті 23 Закону №2343-ХІІ, чинній до 19.01.2013).

Про послідовність та незмінність позиції законодавця в регулюванні питання відповідальності боржника, який перебуває в судовій процедурі банкрутства, свідчать і норми статей 41, 59 Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 №2597-VIII, з набранням чинності яким з 21.10.2019 втратив чинність Закон №2343-ХІІ, які за змістом аналогічні нормам статей 19, 38 Закону №2343-ХІІ.

Враховуючи викладене, Верховний Суд приходить до висновку, що встановлена нормою абзацу четвертого частини четвертої статті 12 Закону №2343-ХІІ (в редакції, чинній до 19.01.2013) заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що вимоги позивача виникли на підставі укладених між сторонами Договорів №111/17 від 09.04.2019 року, №111/19 від 17.04.2019 року, №111/22 від 22.05.2019 року, твердження відповідача, наведені у відзиві від 03.03.2020 судом визнаються такими, що є юридично неспроможними.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, відповідач суду не надав, жодного заперечення проти позову не навів.

Отже, оскільки позивачем було належним чином здійснено поставку товару, а відповідачем прийнято товар без будь-яких зауважень, то позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ШАХТАРСЬКТРАНС» до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про стягнення вартості фактично поставленого вугілля у розмірі 297 507 063, 43 грн, вартості доставки вугілля у розмірі 32 373 438, 12 грн., загалом основний борг у розмірі 329 880 501,55 грн., пеня у розмірі 1 913 960, 27 грн., 3% річних у розмірі 333 533,30 грн, загальна сума вимог: 332 127 995, 12 грн. підлягають задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центеренерго" (вул. Козацька, буд. 120/4є, м. Київ, 03022; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" (вул. Італійська, буд. 116а, м. Маріуполь, Донецька обл., 87515; ) 297 507 063 грн. 43 коп. - вартості поставленого вугілля, 32 373 438 грн. 12 коп. - вартості доставки вугілля, 1 913 960 грн. 27 коп. - пені, 333 533 грн. 30 коп. - 3% річних та 672 350 грн. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 08.04.2020

Суддя М.О. Лиськов