ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/3369/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2020, прийняте суддею Погребною К.Ф., м. Одеса, повний текст складено 20.01.2020,

у справі №916/3369/19

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача: Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"

про стягнення 55 810 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 р. Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося з позовом до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 55810 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані зазначенням відповідачем у накладній №41604539 від 10.05.2019 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом, що в силу приписів законодавства є підставою для нарахування останньому штрафу у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 18.11.2019 відкрито провадження у справі №916/3369/19.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2020 у справі №916/3369/19 (суддя Погребна К.Ф.) позов задоволено повністю; стягнуто з Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" штраф в сумі 55810 грн та судовий збір в сумі 1921 грн.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань у зв'язку з неправильним зазначенням у накладній №41604539 від 10.05.2019 маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом, та, як наслідок, обґрунтованістю нарахування останньому штрафу у передбаченому статтею 118 Статуту залізниць України розмірі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2020 у справі №916/3369/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що позивачем не забезпечено дотримання вимог щодо оформлення складеного на станції "Покровськ" комерційного акту №482004/274 від 13.05.2019 за підписом трьох осіб, перелік яких імперативно визначений пунктом 10 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334. Крім того, відмітка "Під час перевірки вантажу (багажу, вантажобагажу) різниці проти цього акта не виявлено" проставлена та засвідчена в комерційному акті №482004/274 від 13.05.2019 за відсутності правових підстав. Водночас апелянт зазначає про достовірність зазначених ним у накладній №41604539 від 10.05.2019 відомостей щодо маси вантажу, який позивачем було прийнято для перевезення без будь-яких зауважень, а також звертає увагу суду апеляційної інстанції на порушення Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" порядку перевірки ваги вантажу.

У відзиві на апеляційну скаргу №2007-10/60 від 24.02.2020 (вх.№669/20/Д1 від 27.02.2020) Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" просить апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 05.12.2019 у справі №923/848/19 - без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що комерційний акт №482004/274 від 13.05.2019 є належними та допустимим доказом зазначення відповідачем у накладній №41604539 від 10.05.2019 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, оскільки вказаний акт оформлений відповідно до вимог пункту 10 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334, зокрема, підписаний трьома працівниками залізниці станції "Покровськ", уповноваженими на підписання комерційних актів згідно з пунктом 1 наказу начальника структурного підрозділу станція "Покровськ" Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" №656/ДС від 29.03.2019. Крім того, позивач наголошує на тому, що ним не було допущено будь-яких порушень порядку перевірки ваги вантажу, переданого відповідачем для перевезення залізничним транспортом.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2102 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (55810 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2020 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 10.05.2019 відповідно до накладної №41604539 зі станції "Берегова (Експ.)" Одеської залізниці Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" направило Приватному акціонерному товариству "Авдіївський коксохімічний завод" на станцію призначення "Авдіївка" Донецької залізниці п'ять вагонів з вантажем - кам'яним вугіллям (пакування - насипом), зазначивши у вказаній накладній загальну масу вантажу 346150 кг, зокрема, згідно з відомістю вагонів маса вантажу у вагоні №66171174 склала 68650 кг, а провізна плата - 11162 грн.

Маса вантажу в вагонах визначена вантажовідправником без участі представників залізниці, при цьому завантаження проводилося також вантажовідправником, про що свідчать відповідні відмітки, проставлені у накладній №41604539 від 10.05.2019.

13.05.2019 на транзитній станції "Покровськ" Донецької залізниці позивачем було проведено контрольне зважування вагону №66171174 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу відомостям про масу, вказаним відповідачем у перевізному документі.

З акту загальної форми станції "Покровськ" Донецької залізниці №494 від 13.05.2019, зокрема, вбачається, що фактична маса нетто вантажу у вагоні №66171174 склала 73950 кг, що на 5300 кг більше ваги, зазначеної у накладній №41604539 від 10.05.2019.

Відповідно до комерційного акту №482004/274 від 13.05.2019 під час контрольного зважування вагона №66171174, що відбулося із зупинкою без розчеплення на 150 т статичних вагах станції, повірку яких проведено 24.01.2019, було встановлено розбіжність фактичної маси вантажу з вагою, зазначеною у накладній №41604539 від 10.05.2019, а саме: різниця у вазі проти накладної в сторону збільшення склала 5300 кг.

Комерційний акт №482004/274 від 13.05.2019 підписаний трьома особами: заступником начальника станції "Покровськ" Ветошко Д.В. та працівниками станції "Покровськ" Сідаш Ю.М. та Тарнапольською А.М.

При прибутті на станцію призначення було проведено видачу і перевірку маси вантажу, в результаті якої різницю з відомостями комерційного акту №482004/274 від 13.05.2019 не встановлено, про що зазначено безпосередньо у розділі "Є" даного акту.

З матеріалів справи також вбачається, що після контрольного зважування позивачем було проведено перевантаження надлишку кам'яного вугілля у загальній кількості 4200 кг з вагону №66171174 у вагон №60174729, який в подальшому був відправлений на адресу вантажоодержувача за досильною накладною №49774888 від 14.05.2019. Зазначений вантаж був отриманий останнім о 04:00 год 19.05.2019, що підтверджується відповідними відмітками у графі 52 та 53 вказаної накладної.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 55810 грн, нарахованого у зв'язку з зазначенням останнім у накладній №41604539 від 10.05.2019 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, перевезення якого здійснюється залізничним транспортом.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем зобов'язань у зв'язку з неправильним зазначенням у накладній №41604539 від 10.05.2019 маси вантажу, що свідчить про обґрунтованість нарахування останньому штрафу у передбаченому статтею 118 Статуту залізниць України розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з частинами першою-третьою статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

В силу частин першої, другої статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Отже, колегія суддів зауважує, що накладна №41604539 від 10.05.2019 є належним доказом виникнення у Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" та Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" господарського зобов'язання щодо перевезення вантажу відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 920 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (частина п'ята статті 307 Господарського кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 затверджено Статут залізниць України (далі - Статут).

За приписами статей 2, 3 Статуту ним визначаються обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Стаття 6 Статуту визначає, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Згідно зі статтею 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

В силу статті 37 Статуту під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса. Тарні і штучні вантажі перевозяться із зазначенням у накладній маси і кількості вантажних місць. Маса цих вантажів визначається до здавання їх для перевезення і зазначається на вантажних місцях. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Перелік вантажів, що можуть перевозитися насипом і наливом, установлюється Правилами. Загальна маса вантажу визначається шляхом зважування на вагах або підрахуванням маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом. Маса окремих вантажів може визначатися розрахунковим методом, за обміром або умовно (нафтопродукти в цистернах, тварини, лісоматеріали тощо). Маса вантажів визначається відправником. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.

Отже, саме на відправника законодавством покладено обов'язок заповнення комплекту перевізних документів.

Відповідно до статті 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За умовами статті 118 Статуту за пред'явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Статтею 122 Статуту передбачено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Відповідно до вимог пункту 5.5 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (далі - Правила), якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту залізниць України. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли. Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Під час застосування статей 118 та 122 Статуту необхідно враховувати, що штраф підлягає стягненню за сам факт допущення вантажовідправником зазначених порушень, незалежно від того, чи завдано залізниці у зв'язку з цим збитки. Збитки (додаткові витрати), завдані залізниці через допущені відправником порушення, зазначені у статтях 118 та 122 Статуту, підлягають відшкодуванню відправником незалежно від сплати ним штрафу, оскільки згідно із статтею 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній.

Таким чином, недотримання вимог, визначених Статутом, який є спеціальним нормативним актом, що визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, що користуються залізничним транспортом, покладає на порушника відповідальність, яка в даному випадку передбачена пунктами 118, 122 Статуту. При цьому зазначений штраф відповідно до пунктів 118, 122 Статуту стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, можливості його зменшення Статутом не передбачено.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 05.02.2019 у справі №914/2339/17.

Як зазначалося вище, 10.05.2019 відповідно до накладної №41604539 зі станції "Берегова (Експ.)" Одеської залізниці Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" направило Приватному акціонерному товариству "Авдіївський коксохімічний завод" на станцію призначення "Авдіївка" Донецької залізниці п'ять вагонів з вантажем - кам'яним вугіллям (пакування - насипом), зазначивши у вказаній накладній загальну масу вантажу 346150 кг, зокрема, згідно з відомістю вагонів маса вантажу у вагоні №66171174 склала 68650 кг, а провізна плата - 11162 грн.

13.05.2019 на транзитній станції "Покровськ" Донецької залізниці позивачем було проведено контрольне зважування вагону №66171174 та виявлено невідповідність фактичної маси вантажу відомостям про масу, вказаним відповідачем у перевізному документі.

Обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами (частина перша статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт").

Згідно зі статтею 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. Залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334 (далі - Правила).

Пунктом 10 Правил визначено, що комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Отже, у пункті 10 Правил визначено перелік осіб-працівників залізниці, які мають право підписувати комерційні акти в силу їх посадового становища (начальник станції (його заступник) і начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи), а також працівники залежно від обставин їх особистої участі у перевірці вантажу, який прибув на станцію залізниці. За наявності трьох підписів зазначених працівників залізниці комерційний акт вважатиметься таким, що складений згідно з вимогами пункту 10 Правил складання актів.

Таким чином, у наведеному пункті імперативно визначено суб'єктний склад працівників залізниці, які є уповноваженими особами на підписання комерційних актів, проте зазначена норма не виключає можливості залучення до складання комерційного акта й інших працівників залізниці поряд з особами, підписи яких є обов`язковим реквізитами комерційного акта.

За змістом частин першої, третьої статті 64 та частини третьої статті 65 Господарського кодексу України підприємство як організаційна форма господарювання, може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо) та самостійно визначає свою організаційну структуру, чисельність працівників та штатний розпис. Керівництво підприємством здійснюється його керівником, який призначається (обирається) власником (власниками) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядову раду такого підприємства (у разі її утворення) та відповідно до статуту є посадовою особою цього підприємства з правом розподілу обов'язків між працівниками підприємства.

Отже, якщо в штаті структурного підрозділу залізниці не передбачено посади начальника вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи), то на підставі наказу начальника такого підрозділу залізниці чи відповідно до робочої (посадової) інструкції іншого працівника залізниці має бути уповноважено на підписання від імені залізниці комерційних актів для забезпечення вимоги щодо їх оформлення за підписом трьох осіб, перелік яких визначено пунктом 10 Правил складання актів, і такими доказами можуть підтверджуватися повноваження осіб на підписання комерційного акта.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постановах від 23.11.2018 у справі №916/2450/17 та від 21.08.2019 у справі №905/2360/18.

Відповідно до комерційного акту №482004/274 від 13.05.2019 під час контрольного зважування вагона №66171174, що відбулося із зупинкою без розчеплення на 150 т статичних вагах станції, повірку яких проведено 24.01.2019, було встановлено розбіжність фактичної маси вантажу з вагою, зазначеною у накладній №41604539 від 10.05.2019, а саме: різниця у вазі проти накладної в сторону збільшення склала 5300 кг.

При прибутті на станцію призначення було проведено видачу і перевірку маси вантажу, в результаті якої різницю з відомостями комерційного акту №482004/274 від 13.05.2019 не встановлено, про що зазначено безпосередньо у розділі "Є" даного акту.

Комерційний акт №482004/274 від 13.05.2019 підписаний трьома особами: заступником начальника станції "Покровськ" Ветошко Д.В. та працівниками станції "Покровськ" Сідаш Ю.М. та Тарнапольською А.М., при цьому у вказаному акті зазначено про відсутність за штатним розкладом завідуючого вантажним двором.

Згідно з наказом начальника структурного підрозділу станція "Покровськ" Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" №656/ДС від 29.03.2019 з метою контролю за правильністю складання комерційних актів (забезпечення їх підписання відповідними особами) відповідно до пункту 10 Правил складання актів та статті 129 Статуту залізниць України у зв'язку з відсутністю в штатному розкладі станції посади начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи, старшого прийомоздавальника) було призначено відповідальних осіб, які мають право підпису в комерційних актах, складених на станції "Покровськ", а саме: начальника станції Вакуленко Д.В. або заступника начальника станції Ветошко Д.В., агента комерційного (вантажного двору) Тарнапольську А.М., змінних агентів комерційних станції "Покровськ" та змінних маневрових диспетчерів станції "Покровськ".

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд зауважує, що комерційний акт №482004/274 від 13.05.2019 підписаний повноважними особами, а саме: Ветошко Д.В. (заступник начальника станції "Покровськ", який уповноважений на підписання комерційного акту в силу пункту 10 Правил та наказу №656/ДС від 29.03.2019), Сідаш Ю.М. (агент комерційний, який особисто здійснював перевірку та уповноважений на підписання комерційного акту відповідно до пункту 10 Правил та пункту 2.2 затвердженої начальником структурного підрозділу станція "Покровськ" Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" посадової інструкції №235, копія якої наявна у матеріалах справи) та замість завідуючого вантажним двором Тарнапольською А.М. (агент комерційний вантажного двору, який уповноважений на підписання комерційного акту згідно з наказом №656/ДС від 29.03.2019 та пунктом 2.7 затвердженої начальником структурного підрозділу станція "Покровськ" Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" посадової інструкції №236, копія якої міститься у матеріалах справи).

Твердження апелянта про необхідність доведення факту виконання цими особами функцій начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) колегією суддів оцінюються критично, оскільки не ґрунтуються на приписах законодавства.

Аналогічну правову позицію про відсутність необхідності доведення факту виконання уповноваженим підписантом комерційного акту функцій начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) викладено в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №905/2360/18.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що комерційний акт №482004/274 від 13.05.2019 складений відповідно до вимог Правил, а тому є належним та допустимим доказом на підтвердження факту невідповідності ваги, вказаної вантажовідправником у накладній №41604539 від 10.05.2019, фактичній масі вантажу, встановленій позивачем.

Щодо посилань скаржника на те, що відмітка "Під час перевірки вантажу (багажу, вантажобагажу) різниці проти цього акта не виявлено" проставлена та засвідчена в комерційному акті №482004/274 від 13.05.2019 за відсутності правових підстав, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що скаржником до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні приписів статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження того, що працівниками станції "Авдіївка" (станція призначення) було виявлено невідповідність фактичної маси вантажу тій вазі, яка була зазначена в комерційному акті №482004/274 від 13.05.2019, а тому доводи апелянта про безпідставність проставлення у вказаному акті відповідної відмітки ґрунтуються на його нічим не підтверджених припущеннях.

З огляду на викладене, беручи до уваги підтверджений наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, комерційним актом №482004/274 від 13.05.2019, факт зазначення відповідачем у накладній №41604539 від 10.05.2019 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування відповідачу штрафу у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення та, як наслідок, задоволення позовних вимог про стягнення з Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 55810 грн (11162 грн (визначена в накладній №41604539 від 10.05.2019 провізна плата) х 5 = 55810 грн).

Надана відповідачем разом з відзивом на позовну заяву копія електронної вагової квитанції б/н від 10.05.2019, яким останнє підтверджує завантаження ним 10.05.2019 п'яти вагонів кам'яним вугіллям у загальній кількості 346150 кг, зокрема, вагону №66171174 вантажем масою 68650 кг, колегією суддів оцінюється критично, оскільки, по-перше, зазначена квитанція у розумінні наведених вище норм права не є належним та допустимим доказом, який доводить правильність зазначення відповідачем у накладній №41604539 від 10.05.2019 маси вантажу, та, по-друге, як вбачається з вказаної накладної, в процесі зважування Державним підприємством "Морський торговельний порт "Южний" вантажу працівники станції "Берегова (Експ.)" участі не брали, а тому зазначена відповідачем інформація відображає відомості про результати зважування, проведеного лише цим підприємством одноособово.

Твердження апелянта про те, що вантаж за накладною №41604539 від 10.05.2019 позивачем було прийнято для перевезення без будь-яких зауважень, зокрема, і щодо його ваги, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, адже за умовами пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила приймання вантажів до перевезення), вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), а у даному випадку вагон №66171174, в якому позивачем було виявлене перевантаження, є саме напіввагоном, приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у тому числі захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Доводи скаржника про порушення Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" порядку перевірки ваги вантажу, що обґрунтовані посиланням на пункт 22 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, відповідно до якого перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення, колегія суддів розцінюються як безпідставні, оскільки станція "Покровськ", на якій було проведено контрольне зважування та, відповідно, виявлено факт зазначення відповідачем у накладній №41604539 від 10.05.2019 недостовірних відомостей щодо маси вантажу, є транзитною станцією, а не станцією призначення, тому позивачем правомірно здійснено перевірку ваги вантажу на вагонних вагах у порядку, передбаченому пунктом 10 Правил приймання вантажів до перевезення.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 17.01.2020 не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2020 у справі №916/3369/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.03.2020.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук