ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. ОдесаСправа № 915/1996/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Гайдук В.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Пронюк В.Я., довіреність;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019, ухвалене суддею Ржепецьким В.О. у м. Миколаїв, повний текст якого складено 24.12.2019

у справі №915/1996/19

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача: Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго»

про: стягнення 260 571,62 грн, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про стягнення заборгованості в загальному розмірі 260 571, 62 грн, яка складається з пені в сумі 200 522, 80 грн, 3% річних в сумі 39 318, 18 грн, інфляційних втрат 20 730, 64 грн.

Позов мотивовано неналежним виконанням з боку відповідача умов договору постачання природного газу № 6065/1718-БО-22 від 12.09.2017, зокрема, п. 6.1 Договору щодо своєчасного розрахунку за отриманий природний газ, що стало підставою для застосування до останнього відповідальності у вигляді пені, передбаченої п. 8.2 Договору, а також нарахування 3% річних та інфляційних втрат згідно положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

12.11.2019 від відповідача надійшло клопотання № 3365/32 від 06.11.2019 про зменшення пені та відстрочення виконання рішення.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач, із посиланням на приписи ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, зазначав, що знаходиться у важкому фінансовому становищі, має специфічний вид діяльності, стягнення пені у повному обсязі може призвести до негативних наслідків внаслідок зупинки діяльності підприємства, що завдасть шкоди його споживачам, серед яких населення міста, бюджетні установи. Відстрочення виконання рішення суду надасть відповідачу можливість поступового виконання рішення та погашення заборгованості. Примусове виконання призведе до накладення арешту на поточні рахунки відповідача, що паралізує роботу підприємства та призведе до загрози банкрутства.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 у справі №915/1996/19 позов задоволено частково: стягнуто з Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 40 104,56 грн пені, 39 318,18 грн 3% річних, 20 730,64 грн інфляційних втрат, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення обґрунтоване доведеністю матеріалами справи факту несвоєчасного здійснення відповідачем розрахунку за поставлений позивачем протягом жовтня 2017 року - травня 2018 року за договором природний газ, отримання якого підтверджене належним чином оформленими актами приймання-передачі та правомірністю нарахування на суму простроченої оплати пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, місцевим судом, з огляду на фінансовий стан відповідача, особливості функціонування підприємства - позивача, відсутність доказів погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, було частково задоволено клопотання відповідача про зменшення пені, що зумовило й частковість задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 40 104,56 грн.

Клопотання відповідача в частині відстрочення виконання рішення, враховуючи не наведення відповідачем конкретних обставин, які б свідчили про можливість виконання рішення суду саме після 01.12.2020, а також зменшення розміру неустойки, залишено судом без задоволення.

Не погодившись з означеним рішенням суду, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 у справі №915/1996/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 160 418, 24 грн; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення пені в розмірі 160 418,24 грн, у стягненні яких було відмовлено, задовольнити в повному обсязі; судові витрати за розгляд справи №915/1996/19 покласти на відповідача по справі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, зазначаючи, що:

підписавши договір, відповідач погодився з умовами щодо порядку і строків виконання грошових зобов`язань, а також погодився з умовами договору щодо відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Сторони визначили вид забезпечення виконання зобов`язання та визначили розмір пені за неналежне виконання зобов`язання, а тому суд неправомірно самостійно визначив розмір пені;

в силу норм ст. ст. 218, 229 Господарського кодексу України виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема споживачів, та не є підставою для звільнення від відповідальності;

судом при задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої суми пені на підставі ст. 233 Господарського кодексу України не з`ясовано всіх обставин справи, зокрема, щодо винятковості такого випадку, інтересів обох сторін, причин неналежного виконання/невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, на що, зокрема, звертається увага у постановах суду касаційної інстанції від 08.04.2015 у справі №902/1568/14, від 04.05.2018 у справі №908/1453/14 та від 12.06.2018 у справі №922/1010/16. Разом з тим, відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

Відповідач, згідно поданого 13.02.2020 відзиву на апеляційну скаргу, проти доводів апелянта заперечив, просив рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 по справі №915/1996/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерної компанії «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення, зазначаючи, що доводи апеляційної скарги на спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності визначених ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України підстав для зменшення розміру неустойки та надання судом вичерпної відповіді на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В судовому засіданні 16.03.2020 представник апелянта висловився на підтримку власних доводів та заперечень, які викладені письмово, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 160 418, 24 грн скасувати, позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, 13.03.2020 засобами поштового зв`язку надіслав заяву, в якій, з огляду на зайнятість в іншому судовому процесі, просив розглянути справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника апелянта, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (найменування Товариства змінено на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») (постачальник) та Обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго» (споживач) укладено договір постачання природного газу №6065/1718-БО-22 (Договір).

В перебігу дії договору сторонами шляхом підписання додаткових угод № 1 від 15.01.2018, № 2 від 03.04.2018, № 3 від 07.06.2018, № 4 від 08.08.2018, № 5 від 06.09.2018 внесено зміни та викладено в новій редакції п. 8.2 розділу 8 Договору «Відповідальність сторін», розділ 12 Договору «Строк дії договору», розділ 2 Договору «Кількість та фізико-хімічні показники природного газу» доповнено п. 2.1.

Згідно вказаного Договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору сторонами узгоджено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

За умовами п. 2.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди № 2 від 03.04.2018) постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 10 073, 885 тис. куб. м. та у період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 20118 року 630,0 тис.куб.м.

Пунктом 2.4 Договору передбачено допустиме відхилення обсягу природного газу протягом відповідного місяця постачання газу в розмірі ± 5 відсотків (плюс/мінус п`ять відсотків) від підтвердженого постачальником планового обсягу (номінації) без узгодження сторін.

Підписання сторонами акту приймання-передачі природного газу, відповідно до п. 3.7 цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Відповідно до п. 3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Споживач згідно з п. 3.10 Договору підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу за розрахунковий місяць означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному місяці.

Пунктом 5.2 Договору сторонами узгоджено ціну за 1 000 куб.м. природного газу на дату укладання договору в розмірі 7 907,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 9 488, 64 грн.

За змістом п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 6.4 Договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем:

1)у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання;

2)у другу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3)у третю чергу погашається основна сума заборгованості.

Пунктом 7.2. Договору, окрім іншого, встановлений обов`язок споживача своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим Договором (п.п. 6).

Згідно п. 8.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 15.01.2018) у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 10.3 Договору строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Згідно положень розділу 12 (в редакції додаткової угоди № 4 від 08.08.2018) договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року по 31 серпня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору позивачем у період з жовтня 2017 року по травень 2018 року поставлено відповідачу природний газ в наступних обсягах: у жовтні 2017 року 240,824 тис.куб.м. на суму 2 285 092, 24 грн; у листопаді 2017 року 898,323 тис.куб.м. на суму 8 523 863, 56 грн; у грудні 2017 року 1349,195 тис.куб.м. на суму 12 802 025, 64 грн; у січні 2018 року 1579,892 тис.куб.м. на суму 14 991 026, 42 грн; у лютому 2018 року 1893,530 тис.куб.м. на суму 17 967 024, 50 грн; у березні 2018 року 1020,352 тис.куб.м. на суму 9 681 752, 80 грн; у квітні 2018 року 44,050 тис.куб.м. на суму 417 974, 59 грн; у травні 2018 року 8,528 тис.куб.м. на суму 80 919, 12 грн, що підтверджується складеними та підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу (а.с.36-43).

Як було встановлено місцевим судом та підтверджується наданими позивачем сальдо та випискою по операціям за період з 01.10.2017 по 30.04.2019 (а.с.44-47), відповідач розрахувався за поставлений протягом жовтня 2017 року - травень 2018 року природний газ з порушенням встановлених п.6.1 договору строків.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами не оспорюються.

Порушення відповідачем умов господарського зобов`язання, зокрема, п. 6.1 Договору постачання природного газу №6065/1718-БО-22 від 12.09.2017, стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 200 522, 80 грн, 3% річних в сумі 39 318, 18 грн, інфляційних втрат 20 730, 64 грн, у зв`язку із неналежним виконанням грошових зобов`язань за договором постачання природного газу №6065/1718-БО-22 від 12.09.2017.

Беручи до уваги правову природу укладеного Договору, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог мала здійснюватися судом за нормами Цивільного та Господарського кодексів України, які регламентують правовідносини з розрахунків в межах купівлі-продажу, а також інших відповідних нормативно-правових актів, які регулюють відносини в сфері постачання природного газу.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено ст. 655, ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено місцевим судом та не заперечується сторонами в межах апеляційного провадження , відповідач несвоєчасно розрахувався за отриманий природний газ за договором постачання природного газу №6065/1718-БО-22 від 12.09.2017, що свідчить про неналежне (із допущеним простроченням) виконання ним такого грошового зобов`язання в силу ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст. ст. 216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахування якої в розглядуваному випадку передбачено п. 8.2 Договору.

Представлені позивачем розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені визнані місцевим господарським судом такими, що відповідають встановленим обставинам справи щодо періоду прострочення та розміру грошового зобов`язання з якого відповідачем допущено прострочення, зроблені арифметично та методологічно вірно.

В свою чергу, зміст доводів та вимог апеляційної скарги зводиться до необґрунтованого висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення стягуваної суми пені та її зменшення судом в оскаржуваному рішенні до 40 104,56 грн.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Наведені норми визначають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій (стягуваної неустойки) у двох випадках:

- коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками (ч.1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України);

- якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України).

Кожен з таких випадків передбачає врахування різних аспектів: якщо в першому випадку суд має зважати на ступінь виконання зобов`язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, то в другому - законодавство передбачає необхідність врахування інтересів боржника.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц.

Зі змісту ст. 233 Господарського кодексу України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Частина 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Так, зменшуючи суму належної до стягнення пені на 80%, тобто на 160 418,24 грн, суд першої інстанції виходив відсутності доказів понесення позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору №6065/1718-БО-22 постачання природного газу від 12.09.2017.

Судовою колегією відхиляються посилання скаржника на невстановленість місцевим судом винятковості обставин та невірного застосування ст.233 Цивільного кодексу України, адже зауваження скаржника відносно недостатності обґрунтування з боку суду підстав зменшення нарахованих санкцій носять оціночний характер, тоді як частковість задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені як раз вказує на врахування майнових інтересів позивача.

При цьому, судом враховано, що позивачем, окрім іншого, застосовано до відповідача таку міру відповідальності як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства.

Отже, зменшуючи розмір пені, нарахованої на прострочену заборгованість, місцевий господарський суд вірно врахував ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, баланс інтересів сторін.

Колегія суддів також враховує, що позивач (апелянт), незважаючи на наявність процесуальної можливості, не надав суду доказово обґрунтованих заперечень з приводу наведених відповідачем в поданому клопотанні про зменшення пені доводів та представлених в їх обґрунтування документів.

Посилання скаржника на те, що зменшення судом розміру неустойки через невиконання зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема споживачів, є звільненням боржника від відповідальності є неспроможними, адже свідчать про помилкове ототожнення ним зменшення розміру неустойки з повним звільненням боржника від відповідальності за порушення зобов`язання. Наразі, зі змісту ст. 219 Господарського кодексу України, яка регулює межі господарсько-правової відповідальності, порядок і умови зменшення розміру та звільнення від відповідальності, чітко вбачається, що зменшення судом розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, а не звільненням його від відповідальності.

Помилковим є й твердження апелянта щодо зміни судом визначеного договором розміру пені, адже, в даному випадку, суд, з урахуванням положень ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України та обставин справи, реалізував дискреційні повноваження щодо зменшення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій, а не порядок її обчислення, який визначено діючим законодавством та положеннями п. 8.2 Договору.

Відтак, колегія суддів вважає, що господарський суд за результатами оцінки в сукупності всіх наявних у справі матеріалів дійшов вірного висновку про можливість зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 у справі №915/1996/19 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2019 у справі №915/1996/19 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.03.2020.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська