ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.03.2020р. Справа №905/2427/19

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» (53201, Дніпропетровська обл., м.Нікополь, просп.Трубників, 56, )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (84302, Донецька обл., м.Краматорськ, вул.Конрада Гампера, 2, )

про стягнення 738165,29 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Нікопольський завод технологічного оснащення», м.Нікополь звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод», м.Краматорськ про стягнення основного боргу в сумі - 560226,88 грн, пені - 131151,07 грн, штрафу - 28011,35 грн, інфляційних збитків - 7023,16 грн, 3% річних - 11752,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору постачання №49-01/51/121 від 03.05.2017р. в частині проведення своєчасної оплати товару, що стало підставою для нарахування неустойки, відсотків річних та інфляційних.

Ухвалою суду від 21.01.2020р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/2427/19, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві №08/1404 від 11.02.2020р. позовні вимоги про стягнення основного боргу за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. визнав на суму 532182,88 грн; вказував на недоліки розрахунків неустойки та інфляційних, здійснених позивачем, та надав власний контррозрахунок, у відповідності до якого сума пені, обрахована із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України та приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, дорівнює 96501,87 грн, сума штрафу - 26609,14 грн, інфляційні - 6377,47 грн.

24.02.2020р. до господарського суду від Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» надійшла відповідь (уточнення позовних вимог (зменшення розміру позовних вимог) №299-09/1 від 21.02.2020р. на відзив Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод», у відповідності до якої, позивачем фактично зменшено позовні вимоги та заявлено до стягнення основний борг в сумі 560226,88 грн, пеню - 96501,86 грн, штраф - 28011,35 грн, інфляційні - 6377,47 грн, 3% річних - 11752,83 грн.

Виходячи зі змісту вказаної заяви, вимоги про стягнення основного боргу, 3% річних та штрафу залишились незмінними. Фактично позивач зменшив вимоги про стягнення інфляційних та пені.

Згідно із п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.2 ст.252 цього кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи приписи чинного законодавства України, зважаючи на дату відкриття провадження у справі №905/2427/19 (21.01.2020р.) та дату отримання відповіді на відзив, у якій викладено вимоги про зменшення розміру позовних вимог (24.02.2020р.), суд, на підставі ч.2 ст.118 Господарського процесуального кодексу України, залишає вказане клопотання позивача без розгляду як таке, що подано поза межами строків, визначених ст.46 названого процесуального кодексу України, а саме після початку розгляду справи по суті.

Заперечення на відповідь на відзив, подання яких в силу норм ч.4 ст.161 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком відповідача, до господарського суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Як свідчать матеріали справи, 03.05.2017р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був підписаний договір постачання №49-01/51/121, за змістом п.1.1 якого постачальник зобов`язується виготовити і передати у власність покупця продукцію, а покупець прийняти та оплатити продукцію згідно з умовами даного договору та специфікаціям, які є невід`ємною частиною цього договору.

За змістом п.10.7 договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р. (в редакції додаткової угоди №1 від 24.09.2019р.) останній набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2019р.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, протягом дії договору постачання №49-01/51/121 від 03.05.2017р. постачальником та покупцем були підписані, зокрема, специфікації №19 від 02.11.2018р., №21 від 29.11.2018р., №22 від 11.12.2018р., №23 від 22.12.2018р., №24 від 08.01.2019р., №25 від 17.01.2019р., №26 від 18.01.2019р., №27 від 13.03.2019р., №28 від 26.03.2019р., якими сторони узгодили найменування, кількість, ціну за одиницю, загальну вартість товару та порядок проведення оплати.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом №88 від 24.05.1995р. Міністерства фінансів України, документом, який містить відомості про господарську операцію є первинний документ.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п.2.4, 2.5 вказаного Положення, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як свідчать представлені до матеріалів справи видаткові накладні №-0513 від 07.12.2018р., №-0119 від 12.03.2019р., №-0078 від 13.02.2019р., №-0120 від 12.03.2019р., №-0121 від 12.03.2019р., №-0122 від 12.03.2019р., №-0123 від 12.03.2019р., №-0192 від 04.04.2019р., №-0234 від 26.04.2019р., №-0233 від 26.04.2019р., на підставі укладеного сторонами договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р. у грудні 2018 року, лютому - квітні 2019 року Приватним акціонерним товариством «Нікопольський завод технологічного оснащення» було поставлено відповідачу товар, погоджений сторонами у специфікаціях до цього правочину, на суму 1959392,40 грн.

Повноваження представників відповідача (інженер ІІ кат. ВДВ Гатченко О.В., водії Іванін В.В., Омельченко В.А.), які прийняли товар за вказаними первинними документами підтверджено довіреностями №1653 від 24.04.019р., №1654 від 24.04.019р., №1503 від 02.04.019р., №1347 від 07.03.2019р., №1239 від 11.02.2019р., №953 від 05.12.2018р.

Господарський суд при розгляді спору приймає до уваги відсутність у матеріалах справи доказів стосовно наявності у відповідача, як покупця за договором, будь-яких заперечень та претензій щодо неналежного виконання продавцем прийнятих за договором зобов`язань з передання товару.

В матеріалах справи відсутні докази того, що передана згідно з представленими видатковими накладними продукція відповідачем не була прийнята з підстав неналежної якості або порушення продавцем умов щодо кількості та асортименту продукції, так само в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт застосування відповідачем передбачених законом та договором наслідків порушення продавцем умов договору щодо порядку та строків продажу, кількості, асортименту, якості товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку товару на суму 1959392,40 грн в межах договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р.

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. обов`язок щодо оплати товару у визначений угодою строк та у повному обсязі не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за наведеним правочином в сумі 560226,88 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.п.2.1, 2.2 договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р. ціна на продукцію узгоджується обома сторонами попередньо і вказується в специфікаціях або додаткових угодах, які є невід`ємною частиною договору. Загальна сума договору визначається шляхом підсумовуванням вартості продукції, зазначеної у специфікаціях або додаткових угодах, які є невід`ємною частиною цього договору та орієнтовно складає 960000 грн з ПДВ.

Одночасно, відповідно до умов специфікацій №№19, 21-28 до вказаного договору постачання сторони погодили умови оплати: 30% - аванс після підписання специфікацій та виставлення рахунку, 50% - після сповіщення про готовність продукції до відвантаження, 20% - впродовж 3-х календарних днів після поставки.

На виконання умов, погоджених сторонами у специфікаціях, Приватним акціонерним товариством «Нікопольський завод технологічного оснащення» виставлені рахунки №-0128 від 18.03.2019р., №-0149 від 27.03.2019р., №-0026 від 18.01.2019р., №-0027 від 21.01.2019р., №-0503 від 24.12.2018р., №-0015 від 09.01.2019р., №-0473 від 29.11.2018р., №-0490 від 12.12.2018р., №-0428 від 05.11.2018р. на оплату відвантаженої за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. продукції на загальну суму 1959392,40 грн.

Відтак, враховуючи умови договору та складених до нього специфікацій, з огляду на те, що постачання продукції здійснювалось протягом грудня 2018 року, лютого - квітня 2019 року, строк виконання зобов`язань з оплати товару за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. настав, а саме:

- за видатковою накладною №-0513 від 07.12.2018р. на суму 679420,80 грн - 10.12.2018р. включно,

- за видатковою накладною №-0119 від 12.03.2019р. на суму 128220 грн - 15.03.2019р. включно,

- за видатковою накладною №-0078 від 13.02.2019р. на суму 163857,60 грн - 18.02.2019р. включно з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (16.02.2019р., 17.02.2019р.) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України),

- за видатковою накладною №-0120 від 12.03.2019р. на суму 69384 грн - 15.03.2019р. включно,

- за видатковою накладною №-0121 від 12.03.2019р. на суму 58608 грн - 15.03.2019р. включно,

- за видатковою накладною №-0122 від 12.03.2019р. на суму 86856 грн - 15.03.2019р. включно,

- за видатковою накладною №-0123 від 12.03.2019р. на суму 85320 грн - 15.03.2019р. включно,

- за видатковою накладною №-0192 від 04.04.2019р. на суму 85320 грн - 08.04.2019р. включно з урахуванням того, що останній день строку (07.04.2019р.) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України),

- за видатковою накладною №-0234 від 26.04.2019р. на суму 503424 грн - 02.05.2019р. включно з урахуванням того, що останній день строку та наступні за ним дні (29.04.2019р., 30.04.2019р., 01.05.2019р.) припадали на святкові та вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України),

- за видатковою накладною №-0233 від 26.04.2019р. на суму 98982 грн - 02.05.2019р. включно з урахуванням того, що останній день строку та наступні за ним дні (29.04.2019р., 30.04.2019р., 01.05.2019р.) припадали на святкові та вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

Як вказує позивач та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, часткове перерахування вартості товару за спірними поставками було здійснено відповідачем на загальну суму 1196005,52 грн, що підтверджується виписками Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» по рахунку НОМЕР_2 за період з 22.11.2018р. по 07.06.2019р.

Водночас, 26.09.2019р. між Приватним акціонерним товариством «Старокраматорський машинобудівний завод» та Приватним акціонерним товариством «Нікопольський завод технологічного оснащення» (разом - сторони) було укладено угоду про припинення зобов`язань зарахування зустрічних однорідних вимог, за змістом п.п.1.1, 1.3 якого сторони за цією угодою прийшли до взаємної згоди, і відповідно до ст.203 Господарського кодексу України, ст.601 Цивільного кодексу України, про припинення зобов`язань ПрАТ «СКМЗ» перед ПрАТ «НЗТО» сплатити грошову суму в розмірі 203160 грн за договором №5253/33 від 09.01.2019р. (видаткова накладна №54/160 від 21.08.2019р.) зарахуванням зустрічної однорідної вимоги ПрАТ «СКМЗ» перед ПрАТ «НЗТО» сплатити грошову суму в розмірі 203160 грн за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. (видаткова накладна №-0513 від 07.12.2018р.). Взаємні вимоги сторін, передбачені п.1.1 цієї угоди припиняються з моменту підписання повноваженими представниками обох сторін цієї угоди, відповідно до ст.601 Цивільного кодексу України.

Вищевказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень.

Відповідно до ч.3 ст.203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні за змістом приписи містить ст.601 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищенаведене, за відсутності підстав вважати наведену вище угоду такою, що не відповідає вимогам ст.602 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання покупця перед постачальником з оплати продукції поставленої на підставі договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р. на суму 203160 грн (видаткова накладна №-0513 від 07.12.2018р.) виконано у визначеній частині.

Тобто фактично, з урахуванням всіх наявних у матеріалах справи документів про оплату товару за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р., на теперішній час на виконання вказаного правочину відповідачем виконані власні платіжні зобов`язання на суму 1399165,52 грн.

Відтак, з урахуванням того, що у грудні 2018 року, лютому - квітні 2019 року позивач на виконання договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р., здійснив поставку продукції на загальну суму 1959392,40 грн, а відповідач перерахував на користь продавця в рахунок оплати товару грошові кошти у розмірі 1196005,52 грн, з огляду на проведений сторонами залік зустрічних однорідних вимог у сумі 203160 грн (угода б/н від 26.09.2019р.), заборгованість відповідача за вказаним правочином (в межах предмету позову) на теперішній час становить 560226,88 грн.

Як вказувалось судом, у відзиві №08/1404 від 11.02.2020р. Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод» позовні вимоги про стягнення основного боргу за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. визнало на суму 532182,88 грн.

За змістом п.1 ч.2 ст.46, ч.1 ст.191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч.4 ст.191 вказаного нормативно-правового акту, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Наразі, судом не встановлено в діях відповідача, пов`язаних з частковим визнанням позову в частині стягнення основного боргу, конкретних порушень закону, а також фактів, які б доводили порушення визнанням позову прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, як вказувалось, фактичне передання товару за наведеним правочином відбулось на загальну суму 1959392,40 грн, а сплачено в рахунок погашення заборгованості за відповідними поставками продукції - 1399165,52 грн, доказів оплати залишкової вартості спірних поставок покупцем до матеріалів справи не представлено.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач зобов`язання за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р., виконав належним чином, зауважень щодо кількості та якості отриманого товару від відповідача не надходило, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за договором обов`язки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, зважаючи на часткове визнання Приватним акціонерним товариством «Старокраматорський машинобудівний завод» позовних вимог в частині стягнення основного боргу на суму 532182,88 грн, суд дійшов висновку, що вимоги Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення основного боргу є правомірними та такими, що підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 560226,88 грн.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частинами 2, 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», які кореспондуються із нормою ч.2 ст.343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до п.7.2 договору №49-01/51/121 від 03.05.2017р., у разі несвоєчасної оплати продукції за даним договором покупцеві нараховується пеня в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який сплачується пеня. В разі прострочення більше 15 календарних днів покупець зобов`язався додатково до пені сплатити постачальникові штраф у розмірі 5% від загальної суми заборгованості.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 131151,07 грн пені, а саме:

- 11556,57 грн за період з 10.12.2018р. по 20.12.2019р. на суму 32764,16 грн (видаткова накладна №-0513 від 07.12.2018р. на суму 679420,80 грн з урахуванням часткових оплат);

- 6653,38 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 25644 грн (видаткова накладна №-0119 від 12.03.2019р. на суму 128220 грн з урахуванням часткових оплат),

- 9375,35 грн за період з 16.02.2019р. по 20.12.2019р. на суму 32771,52 грн (видаткова накладна №-0078 від 13.02.2019р. на суму 163857,60 грн з урахуванням часткових оплат),

- 3600,36 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 13876,80 грн (видаткова накладна №-0120 від 12.03.2019р. на суму 69384 грн грн з урахуванням часткових оплат),

- 3041,19 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 11721,60 грн (видаткова накладна №-0121 від 12.03.2019р. на суму 58608 грн з урахуванням часткових оплат),

- 4507 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 17371,20 грн (видаткова накладна №-0122 від 12.03.2019р. на суму 86856 грн з урахуванням часткових оплат),

- 8080,39 грн за період з 07.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 34128 грн (видаткова накладна №-0192 від 04.04.2019р. на суму 85320 грн з урахуванням часткових оплат),

- 8518,42 грн за період з 29.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 39592,80 грн (видаткова накладна №-0233 від 26.04.2019р. на суму 98982 грн з урахуванням часткових оплат),

- 75818,41 грн за період з 29.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 352396,80 грн (видаткова накладна №-0234 від 26.04.2019р. на суму 503424 грн з урахуванням часткових оплат).

Зазначене нарахування пені позивач здійснив із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, що повністю узгоджується з вимогами Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань».

Одночасно, відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, виходячи з того, що укладеним сторонами правочином не встановлено більш тривалого ніж визначений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України строку, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у даному випадку, нарахування пені припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснений позивачем розрахунок пені містить недоліки в частині визначення періоду для нарахування неустойки за зобов`язаннями грудня 2018 року, лютого - квітня 2019 року за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р., внаслідок чого, за перерахунком суду, розмір пені дорівнює 96699,51 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 28011,35 грн штрафу (5%) від суми невиконаного вчасно зобов`язання з оплати поставок грудня 2018 року, лютого - квітня 2019 року.

Вказаний розрахунок є арифметично вірним.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 11752,83 грн 3% річних, а саме:

- 1011,31 грн за період з 10.12.2018р. по 20.12.2019р. на суму 32764,16 грн (видаткова накладна №-0513 від 07.12.2018р. на суму 679420,80 грн з урахуванням часткових оплат);

- 592,27 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 25644 грн (видаткова накладна №-0119 від 12.03.2019р. на суму 128220 грн з урахуванням часткових оплат),

- 829,61 грн за період з 16.02.2019р. по 20.12.2019р. на суму 32771,52 грн (видаткова накладна №-0078 від 13.02.2019р. на суму 163857,60 грн з урахуванням часткових оплат),

- 320,50 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 13876,80 грн (видаткова накладна №-0120 від 12.03.2019р. на суму 69384 грн грн з урахуванням часткових оплат),

- 270,72 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 11721,60 грн (видаткова накладна №-0121 від 12.03.2019р. на суму 58608 грн з урахуванням часткових оплат),

- 401,20 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 17371,20 грн (видаткова накладна №-0122 від 12.03.2019р. на суму 86856 грн з урахуванням часткових оплат),

- 723,70 грн за період з 07.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 34128 грн (видаткова накладна №-0192 від 04.04.2019р. на суму 85320 грн з урахуванням часткових оплат),

- 767,99 грн за період з 29.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 39592,80 грн (видаткова накладна №-0233 від 26.04.2019р. на суму 98982 грн з урахуванням часткових оплат),

- 6835,53 грн за період з 29.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 352396,80 грн (видаткова накладна №-0234 від 26.04.2019р. на суму 503424 грн з урахуванням часткових оплат).

Дослідивши наведений вище розрахунок процентів річних, з огляду на те, що позивач припустився помилок при визначенні початку перебігу строку для здійснення відповідних нарахувань, суд дійшов висновку, що сума відсотків річних за простроченими зобов`язаннями відповідача з поставки товару за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р., (в межах визначених позивачем періодів) становить 11601,96 грн.

Крім того, Приватне акціонерне товариство «Нікопольський завод технологічного оснащення» просило суд стягнути з відповідача інфляційну складову боргу в сумі 7023,16 грн, а саме:

- 1394,79 грн за період з 10.12.2018р. по 20.12.2019р. на суму 32764,16 грн (видаткова накладна №-0513 від 07.12.2018р. на суму 679420,80 грн з урахуванням часткових оплат);

- 461,63 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 25644 грн (видаткова накладна №-0119 від 12.03.2019р. на суму 128220 грн з урахуванням часткових оплат),

- 890,19 грн за період з 16.02.2019р. по 20.12.2019р. на суму 32771,52 грн (видаткова накладна №-0078 від 13.02.2019р. на суму 163857,60 грн з урахуванням часткових оплат),

- 376,94 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 13876,80 грн (видаткова накладна №-0120 від 12.03.2019р. на суму 69384 грн грн з урахуванням часткових оплат),

- 211,01 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 11721,60 грн (видаткова накладна №-0121 від 12.03.2019р. на суму 58608 грн з урахуванням часткових оплат),

- 312,71 грн за період з 15.03.2019р. по 20.12.2019р. на суму 17371,20 грн (видаткова накладна №-0122 від 12.03.2019р. на суму 86856 грн з урахуванням часткових оплат),

- 270,38 грн за період з 07.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 34128 грн (видаткова накладна №-0192 від 04.04.2019р. на суму 85320 грн з урахуванням часткових оплат),

- 313,67 грн за період з 29.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 39592,80 грн (видаткова накладна №-0233 від 26.04.2019р. на суму 98982 грн з урахуванням часткових оплат),

- 2791,84 грн за період з 29.04.2019р. по 20.12.2019р. на суму 352396,80 грн (видаткова накладна №-0234 від 26.04.2019р. на суму 503424 грн з урахуванням часткових оплат).

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Відтак, зважаючи на наведені вище правила обрахування інфляційних, період прострочення для обчислення інфляційної складової боргу за зобов`язаннями грудня 2018 року, лютого - квітня 2019 року визначається наступним чином, а саме:

- за поставкою грудня 2018 року на суму 679420,80 грн (видаткова накладна №-0513 від 07.12.2018р.) - з січня 2019 року,

- за поставкою лютого 2019 року на суму 163857,60 грн (видаткова накладна №-0078 від 13.02.2019р.) - з березня 2019 року,

- за поставками березня 2019 року на загальну суму 68613,30 грн (з урахуванням часткових оплат) (видаткові накладні №-0119 від 12.03.2019р., №-0120 від 12.03.2019р., №-0121 від 12.03.2019р., №-0122 від 12.03.2019р., №-0123 від 12.03.2019р.) - з квітня 2019 року,

- за поставкою квітня 2019 року на загальну суму 34128 грн (з урахуванням часткових оплат) (видаткова накладна №-0192 від 04.04.2019р.) - з травня 2019 року,

- за поставками квітня 2019 року на загальну суму 391989,60 грн (з урахуванням часткових оплат) (видаткові накладні №-0234 від 26.04.2019р., №-0233 від 26.04.2019р.) - з червня 2019 року.

Водночас, за висновками суду, хоча позивач і здійснив нарахування інфляційних втрат у цій справі у грудні 2019 року не за повний місяць (період з 01.12.2019р. по 20.12.2019р.), проте, він мав право на нарахування інфляційних у заявлений період.

Дослідивши наведений вище розрахунок інфляційних, з огляду на те, що позивач припустився помилок при визначенні початку перебігу строку для здійснення нарахувань на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що інфляційна складова боргу за простроченими зобов`язаннями відповідача з поставки товару за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. (в межах визначених позивачем періодів) становить 3148,53 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені, інфляційних втрат та процентів річних підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 96699,51 грн, 3148,53 грн та 11601,96 грн з одночасним задоволенням вимог про стягнення штрафу на заявлену позивачем суму.

Щодо розподілу судових витрат, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Як встановлено, у відзиві №08/1404 від 11.02.2020р., який було подано до суду до початку розгляду справи по суті (13.02.2019р.), Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод» позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором №49-01/51/121 від 03.05.2017р. визнало на суму 532182,88 грн.

Тобто, враховуючи наведене, з огляду на викладені вище положення закону, 50% суми судового збору (в частині вимоги про стягнення основного боргу в сумі, визнаній відповідачем) в розмірі 3991,37 грн (532182,88 *1,5% = 7982,74 грн; 7982,74 грн / 2 = 3991,37 грн) підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України.

В той же час, згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України решта судового збору в сумі 4412,03 грн, сплаченого по відношенню до вимог про стягнення основного боргу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Судовий збір у розмірі 2669,08 грн, сплачений щодо вимог про стягнення відсотків річних, інфляційних та неустойки підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Одночасно, виходячи з того, що за подання розглядуваної позовної заяви позивач сплатив судові витрати у більшому розмірі ніж передбачено діючим законодавством, Приватне акціонерне товариство «Нікопольський завод технологічного оснащення» не позбавлено права та можливості звернутись до суду з клопотанням про повернення судового збору у переплаченому розмірі (0,01 грн) в порядку норм ст.7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.46, 86, 118, 129, 130, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (84302, Донецька обл., м.Краматорськ, вул.Конрада Гампера, 2, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» (53201, Дніпропетровська обл., м.Нікополь, просп.Трубників, 56, ) основний борг в сумі 560226,88 грн, пеню - 96699,51, штраф - 28011,35 грн, інфляційні збитки - 3148,53 грн, 3% річних - 11601,96 грн, а також судовий збір в сумі 6503,95 грн.

Повернути Приватному акціонерному товариству «Нікопольський завод технологічного оснащення» (53201, Дніпропетровська обл., м.Нікополь, просп.Трубників, 56, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 3991,37 грн грн, сплачений на підставі платіжного доручення №6545 від 18.12.2019р.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 23.03.2020р.

Повний текст рішення складено 30.03.2020р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця