ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2020 р. Справа №914/936/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», вих. №5/3527 від 19.12.2019 (вх. №01-05/4640/19 від 24.12.2019)

на рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 (повне рішення складено 29.11.2019)

у справі №914/936/19 (суддя Козак І.Б.)

за позовом: Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», м. Київ,

до відповідача 1: Радехівської міської ради, м. Радехів Львівської обл.,

до відповідача 2: Виконавчого комітету Радехівської міської ради, м. Радехів Львівської обл.,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, м. Київ,

про: визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Радехівської МР від 09.03.2005р. №36; визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА329129 від 14.06.2005р., видане Виконавчим комітетом Радехівської МР; визнання незаконним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів) за Радехівською МР; визнання за ДП «Центр державного земельного кадастру» права господарського відання на нерухоме майно (будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів Львівської області).

за участю представників:

від позивача : не викликались;

від відповідача-1 : не викликались;

від відповідача-2 : не викликались;

від третьої особи: не викликались;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Радехівської міської ради та Виконавчого комітету Радехівської міської ради про: визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Радехівської міської ради від 09.03.2005 №36; визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА329129 від 14.06.2005, виданого Виконавчим комітетом Радехівської міської ради; визнання незаконним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів) за Радехівською міською радою; визнання за ДП «Центр державного земельного кадастру» права господарського відання на нерухоме майно (будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів Львівської області).

Обгрунтовуючи подану позовну заяву позивач покликався на те, що:

- на підставі розпорядження міського голови від 27.07.1999 №49-3 будинок №7 по вул.Л.Українки у м. Радехові Львівської області передано з балансу територіального центру обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян на баланс Радехівського районного філіалу Державного підприємства «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру» за передавальним актом від 02.08.1999;

- відповідно до ст.7 ЗУ « Про передачу об`єктів державної та комунальноі власності» з дати підписання акта приймання-передачі виникає право власності на об`єкт передачі, а відтак будинок №7 по вул.Л.Українки у м. Радехові у 1999 році перейшов у державну власність, внаслідок передачі міською радою нерухомого майна за передавальним актом державному підприємству, яким на даний момент є Центр ДЗК;

- відповідно до п.4.1. Статуту Центру ДЗК майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання, а тому будинок №7 по вул.Л.Українки у м. Радехові закріплений за Центом ДЗК на праві господарського відання;

- нерухоме майно може передаватись з державної у комунальну власність лише за рішенням Кабінету Міністрів України, яке не приймалось;

- міська рада не мала права вирішувати питання про оформлення права власності на нерухоме майно, яке є державною власністю та належить на праві господарського відання Центру ДЗК.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- підставами для визнання недійсним акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, є невідповідність його вимогам чинного законодавства і визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача;

- права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власникові і саме власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган;

- оскільки позивач зазначає, що спірна нежитлова будівля є державною власністю та належить позивачу відповідно до п.4.1 Статуту на праві господарського відання, то власником є держава в особі уповноваженого органу Кабінету Міністрів України, тому за захистом порушеного права на це майно має звертатися саме власник такого майна, а не юридична особа, що володіє правом господарського відання;

- позивачем не доведено, що оскаржуване рішення порушує його права на спірне майно (будинок №7) як власника будівлі, а тому підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності відсутні;

- перебування майна на балансі підприємства (організацій) ще не є безспірною ознакою його права власності (господарського відання), а матеріалами справи не підтверджено і позивачем не доведено факт належності спірної будівлі Державному підприємству «Центр державного земельного кадастру» на праві господарського відання, факт передачі підприємству у господарське відання цього майна безпосередньо власником. Вказане є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права господарського відання на нерухоме майно.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 скасувати з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач зазначає, що:

- щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності;

- право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом;

- на підставі розпорядження міського голови від 27.07.1999 №49-3 будинок №7 по вул.Л.Українки у м. Радехові Львівської області передано з балансу територіального центру обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян на баланс Радехівського районного філіалу Державного підприємства «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру» за передавальним актом від 02.08.1999;

- відповідно до ст.7 ЗУ « Про передачу об`єктів державної та комунальноі власності» з дати підписання акта приймання-передачі виникає право власності на об`єкт передачі, а відтак будинок №7 по вул.Л.Українки у м. Радехові у 1999 році перейшов у державну власність, внаслідок передачі міською радою нерухомого майна за передавальним актом державному підприємству, яким на даний момент є Центр ДЗК, що відноситься до сфери управління Держгеокадастру і в силу п.4.1. Статуту Центру ДЗК, ч.2 ст. 74, ст. 135,136 ГК України свідчить, що вказане нерухоме майно закріплене за позивачем на праві господарського відання;

- в Радехівської міської ради на момент прийняття оскаржуваного рішення не було повноважень права вирішувати питання про оформлення права власності на нерухоме майно, яке є державною власністю та належить на праві господарського відання Центру ДЗК;

- оскаржуване позивачем свідоцтво про право власності видане на підставі рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єкта нерухомого майна до пам`яток архітектури місцевого значення, що не передбачено Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Міністерством юстиції України від 07.02.2001 №7/5, який діяв у 2005 році, а тому реєстрацію права власності на нерухоме майно було здійснено на підставі незаконно виданого свідоцтва.

03.02.2020 до суду від Радехівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просить рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, відповідач-1 зазначає, що передача майна з комунальної у державну власність може здійснюватись лише відповідно до ЗУ « Про передачу об`єктів державної та комунальної власності» за наявності згоди органу місцевого самоврядування у формі рішення, а не розпорядження міського голови, як у даній справі, та шляхом передачі майна у власність, а не передачі на баланс.

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/936/19 розподілено до розгляду головуючому судді Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.01.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 залишено без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру на рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 10.02.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 02.03.2019

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено на 16.03.2019

В судовому засіданні 16.03.2020 за згодою представників сторін оголошено перерву до 30.03.2020. Участь представників сторін в судовому засіданні визнано не обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.

Оскільки учасники справи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, явка сторін у судове засідання судом не визнавалася обов`язковою, представники сторін в судових засіданнях 10.02.2020 та 02.03.2020 надали суду свої пояснення по суті даного спору та апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін та третьої особи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, на підставі розпорядження міського голови м. Радехова від 27.07.1999 №49-3 Будинок №7 по вул.Л.Українки у м. Радехові Львівської області передано з балансу територіального центру обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян на баланс Радехівського районного філіалу Державного підприємства «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру», що підтверджується Актом передачі від 02.08.1999.

Розпорядження міського голови м. Радехова від 27.07.1999 №49-3 в матеріалах справи відсутнє. Згідно з листом Архівного відділу Радехівської РДА Львівської області №49 від 22.10.2019р., на зберігання у архівний відділ за період 1987-1999роки не передавалися на зберігання розпорядження міського голови Радехова за 1999 рік.

На виконання наказу державного комітету України по земельних ресурсах №135 від 23.05.2003 ДП «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру» приєдналося до ДП «Центр державного земельного кадастру».

Передаточним балансом ДП «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру» станом на 07.07.2004 спірний будинок №7 передано до ДП «Центр державного земельного кадастру».

Рішенням сесії Радехівської міської ради від 10.06.2004 спірний будинок № 7 по вул . Л.Українки у м. Радехові Львівської області віднесено до переліку майна, що не підлягає приватизації.

Рішенням Виконавчого комітету Радехівської міської ради №36 від 09.03.2005 вирішено оформити право власності на цілу нежитлову будівлю №7 по вул.Л.Українки в місті Радехові за територіальною громадою міста в особі Радехівської міської ради; видати Радехівській міській раді свідоцтво про право власності на вищезгаданий будинок; Червоноградсьму МБТІ провести державну реєстрацію права власності на будинок.

14.06.2005 Територіальній громаді в особі Радехівської міської ради видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА №329129 на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: буд.7, вул.Л.Українки, м. Радехів Львівської області, форма власності - комунальна.

Листом №843 від 05.10.2018 Радехівська МР повідомила генерального директора ДП «Центр державного земельного кадастру» про те, що спірний будинок перебуває у комунальній власності, тому відсутні правові підстави для оформлення права власності за Центром.

Відповідно до п.3.2 Статуту ДП «Центр державного земельного кадастру» це підприємство є державним комерційним підприємством та входить до сфери управління Державної служби України з питань геодезії, картографіі та кадастру.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

За змістом статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною 1 статті 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (частина 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Таким чином, розглядаючи справу суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» звернулось до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Радехівської міської ради від 09.03.2005 №36, яким вирішено оформити право власності на нежитлову будівлю №7 по вул.Л.Українки в місті Радехові за територіальною громадою міста в особі Радехівської міської ради та видати Радехівській міській раді свідоцтво про право власності на вищезгаданий будинок, визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА329129 від 14.06.2005, визнання незаконним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів) за Радехівською міською радою оскільки вважає, що в Радехівської міської ради не було повноважень вирішувати питання про оформлення права власності на нерухоме майно, яке є державною власністю та належить на праві господарського відання Центру ДЗК.

При цьому, позивач не заперечує факту набуття у комунальну власність вказаного нерухомого майна, однак зазначає, що таке майно, з врахуванням положень ЗУ « Про передачу об`єктів державної та комунальної власності», перейшло з комунальної у державну власність у 1999 році на підставі розпорядження міського голови від 27.07.1999 №49-3 з моменту підписання акту передачі від 02.08.1999.

Відповідно до ст. 1 ЗУ « Про передачу об`єктів державної та комунальної власності» ( в редакції чинній станом на 02.08.1999, далі - Закон) цей Закони регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону об`єктами передачі згідно з цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (далі - підприємства); нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об`єкти незавершеного будівництва, приміщення);інше окреме індивідуально визначене майно підприємств;акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за рішенням: сільських, селищних, міських рад - щодо об`єктів права комунальної власності відповідних територіальних громад; районних, обласних рад - щодо об`єктів права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебувають в управлінні районних, обласних рад.

Відповідно до п.51 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» ( в редакції Закону № 163-XIV від 06.10.1998) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність.

Передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за наявності згоди на передачу Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених в абзацах другому, третьому та п`ятому частини першої статті 2 цього Закону, або органів,уповноважених управляти державним майном, - щодо окремого індивідуально визначеного майна підприємств (крім нерухомого майна).

Пропозиції щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність, на яку потрібна згода Кабінету Міністрів України, погоджуються з органом, уповноваженим управляти державним майном, до сфери управління якого пропонується передати об`єкт, а також погоджуються відповідно до абзаців третього - п`ятого частини третьої статті 4 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 6 Закону передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову орган, уповноважений управляти державним майном, - у разі передачі об`єктів у державну власність.

Відповідно до ч.ч. 1, 4,5 ст. 7 Закону передача об`єктів здійснюється безоплатно.

Передача підприємств провадиться разом з усіма їх активами і Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Аналогічні за змістом положення викладені у Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, який затверджений постановою КМУ №1482 від 21.09.1998 ( в редакції чинній станом на 02.08.1999, далі - Порядок).

Відповідно до частин першої - третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положенням частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому доказами, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми. Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що визначені статтями 76 - 79 ГПК України.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач покликається як на підставу своїх позовних вимог на акт передачі від 02.08.1999 ( далі - Акт), оскільки вважає, що з моменту підписання такого будинок №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів перейшов з комунальної у державну власність та належить Державному підприємству «Центр державного земельного кадастру» на праві господарського відання.

За змістом вказаного Акту, комісія в складі директора територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних осіб, головного бухгалтера територіального центру з однієї сторони і директора Радехівського районного філіалу Львівського регіонального Центру Державного земельного кадастру, головного бухгалтера районного філіалу ЦДЗК з другого склали цей акт про те, що цього числа на підставі розпорядження міського голови №49-3 від 27.07.1999 передано будинок №7 по вул. Л. Українки в м. Радехові з балансу територіального центру обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян на баланс Радехівському філіалу Львівського регіонального центру державного земельного кадастру.

Водночас, в матеріалах справи відсутні, а позивачем не подані передбачені Законом рішення Радехівської міської ради про передачу об`єкта з комунальної у державну власність, докази наявності згоди Кабінету Міністрів України на передачу об`єкта з комунальної у державну власність, а зазначений в Акті склад комісії не відповідає вимогам ст. 6 Закону.

До того ж, за змістом Акту майно передане з балансу на баланс, що не є тотожним передачі майна з комунальної у державну власність.

Окрім того, відповідно до п.3.2 Статуту ДП «Центр державного земельного кадастру» це підприємство є державним комерційним підприємством та входить до сфери управління Державної служби України з питань геодезії, картографіі та кадастру.

Відповідно до п.4.2 Статуту позивача майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, з обмеженням правомочностей розпорядження щодо окремих видів майна за згодою Держгеокадастру у випадках, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п.11 Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, який затверджений постановою КМУ №1482 від 21.09.1998, органи, до сфери управління яких передано майно, в двотижневий термін з дня затвердження акта приймання-передачі зобов`язані повідомити про таку передачу органи державної статистики та державної податкової служби, фінансові органи, а стосовно об`єктів, передача яких провадилася за згодою Кабінету Міністрів України, також Мінекономіки та своїм наказом закріпити нерухоме та окреме індивідуально визначене майно за відповідним підприємством (організацією) на праві повного господарського відання (оперативного управління).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази закріплення за позивачем власником (уповноваженим ним органом) спірного нерухомого майна на праві господарського відання.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не доведено ні факту передачі будинку №7 по вул. Л. Українки в м. Радехові з комунальної у державну власність у порядку, визначеному Законом, ні факту належності спірної будівлі Державному підприємству «Центр державного земельного кадастру» на праві господарського відання.

Отже, позивачем не доведено, що прийняття рішення Виконавчого комітету Радехівської МР від 09.03.2005 №36, видача Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА329129 від 14.06.2005 та реєстрації права власності на нерухоме майно (будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів) за Радехівською міською радою порушують його права, що є підстаою у задоволенні вказаних позовних вимог.

Окрім того, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів закріплення за позивачем власником (уповноваженим ним органом) будинку №7 по вул.Л.Українки в м. Радехів на праві господарського відання, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права господарського відання на вказане нерухоме майно.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. Резолютивну частину оскаржуваного рішення слід залишити без змін

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційний інстанції покласти на позивача в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2019 у справі №914/936/19 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

5. Порядок і строк оскарження встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 08.04.2020