ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" березня 2020 р. Cправа № 910/17870/19

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" (пров. Шевченка,13, кв. 39, м. Київ, 01001)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" (вул. Київська, буд.1, с. Корделівка, Калинівський р-н, Вінницька обл., 22445)

про визнання недійсним договору поставки

Суддя: Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання: Поцалюк Н.В.

Представники сторін не з`явились

В С Т А Н О В И В :

14.01.2020 р. до Господарського суду Вінницької області за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" про визнання недійсним договору поставки.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви за № 910/17870/19 передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 20.01.2020 р. відкрито провадження у справі № 910/17870/19, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 05.02.2020 р.

При цьому, судове засідання 05.02.2020 р. у справі № 910/17870/19 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Яремчука Ю.О. на лікарняному.

Враховуючи наведене, суд своєю ухвалою від 10.02.2020 р., керуючись ст.ст. 120, 121 ГПК України, постановив повідомити учасників справи про дату, час та місце наступного підготовчого засідання, а саме на 26.02.2020 р.

На визначену судом дату 26.02.2020 р. в підготовче судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача. За наслідками його проведення 26.02.2020 р. суд постановив ухвалу, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.03.2020 р.

26.02.2020 р. представником відповідача подано клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 27.02.2020 р. задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" б/н від 26.02.2020 р. про проведення судового засідання 26.03.2020 р. о 14:00 год. у справі № 910/17870/19 в режимі відеоконференції. Судове засідання у справі № 910/17870/19 призначено на 26.03.2020 р. о 14:00 год., провести в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Вінницької області за адресою: вул.Пирогова, 29, м.Вінниця, 21018. Доручено Північному апеляційному господарському суду (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, літера А) забезпечити проведення відеоконференції 26.03.2020 р. о 14:00 год., з Господарським судом Вінницької області.

На визначену дату судом представники сторін не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання останні належним чином повідомлені в судовому засіданні 26.02.2020 р. під звукозапис.

Суд зауважує, що у заздалегідь заброньований час, відповідальний працівник Північного апеляційного господарського суду, якому доручено забезпечити проведення відеоконференції, повідомив, що представник ТОВ "Трау Нутришин Україна" станом на 26.03.2020 року о 14:00 год. до Північного апеляційного господарського суду не прибув.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Крім того, частиною 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трай Нутришин Україна», як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Константа-Комбікорм», як покупцем, був укладений договір поставки № 1-06/0117 від 06.01.2017 р. (далі - договір).

Відповідно до укладеного договору відповідач взяв на себе зобов`язання в терміни та на умовах, що визначені договором, передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення (далі - Товар, Продукція), а позивач зобов`язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором (п. 1.1.).

Згідно з п. 2.1. договору загальна кількість Товару, що є предметом поставки за договором, її часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), за групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами, визначаються в специфікаціях, що складаються на кожну поставку та додаються до Договору, і є його невід`ємними частинами (надалі - Додатки).

Згідно п. 3.1. договору оплата Товару здійснюється Покупцем в національній грошовій одиниці України в безготівковій формі шляхом перерахування суми, належної до сплати на рахунок Постачальника в строки, що визначені умовами додатків до цього договору.

Додатковою угодою № 1 до договору поставки Сторони погодили, що розрахунки за кожну партію Товару здійснюються Покупцем з Постачальником протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту поставки відповідної партії Товару, якщо інший строк (термін) оплати не погоджено Сторонами.

Як встановлено п. 4.2. поставка Товару здійснюється в межах строків поставки, визначених умовами відповідних Додатків та умовами п. 4.1. цього Договору та при умові належного виконання Покупцем зобов`язань з оплати отриманого Товару у відповідності до умов цього Договору.

Перехід права власності відбувається в момент передачі Товару Покупцю за видатковими накладними, датою передачі є дата оформлення видаткових накладних (п. 6.1. Договору). Перехід права власності здійснюється в момент передачі Товару з одночасним прийманням по кількості і якості (зокрема, з перевіркою маркування і цілості тари, пломб (при їх наявності), наявності ознак пошкодження або псування Товару) (п. 6.5. договору).

У відповідності до п. 6.6. договору Товар вважається переданим відповідачем та прийнятим позивачем: по кількості (одиниць виміру) - відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної в видатковій накладній (товарно-транспортній накладній); по якості - відповідно до критерії якості, вказаних в сертифікаті підприємства - виробника.

На виконання умов договору, позивачем було прийнято від відповідача Товар за договором, у дати та за цінами погодженими між сторонами у справі.

Означені вище поставки були здійснені у межах дії договору, адже сторонами визначено термін дії договору до 31.12.2017 р. з подальшою пролонгацією (п. 13.2 Договору).

Загальна вартість поставлених Товарів за договором відповідачем позивачу становить 86 558 681,36 грн, із урахуванням повернення Товару, згідно видаткової накладної (повернення) № КК-0000003 від 02.06.2017 р.

Позивач стверджує, що на день подання позову до суду заборгованість за товар проведена в повному обсязі натомість останній зазначає, що спірний договір поставки № 1-06/0117 від 06.01.2017 р. підлягає визнанню недійсним з огляду на наступне: відповідно до п. 9.16 Статуту ТОВ «Константа-Комбікорм», (в редакції від 17.11.2016 р., яка діяла на момент укладення спірного договору), виконавчим органом товариства є директор товариства. Директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів Учасників. Загальні збори Учасників Товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції директора.

Позивач стверджує, що згідно п. 9.17. Статуту ТОВ «Константа-Комбікорм», директор діє від імені Товариства, в межах, встановлених даним Статутом, він підзвітний зборам Учасників і організує виконання їх рішень. Директор не вправі приймати рішення, обов`язкові для Учасників Товариства. Згідно п. 9.18. Статуту, ТОВ «Константа-Комбікорм», директор має такі певні повноваження, серед яких: в межах своїх повноважень укладає угоди від імені Товариства без довіреності на суму, що не перевищує 5 000 000,00 (п`ять мільйонів) гривень і забезпечує їх виконання.

Згідно пункту 9.2. Статуту ТОВ «Константа-Комбікорм», Вищим органом Товариства є загальні збори його Учасників. В свою чергу, відповідно до пункту 9.6. підпункту 15 Статуту Товариства, до компетенції загальних зборів Учасників відноситься: прийняття рішення про вчинення значного правочинну, якщо ринкова вартість ціна, робіт, послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 5 000 000,00 (п`ять мільйонів) гривень. При цьому, позивач стверджує, що у директора ТОВ «Константа-Комбікорм» Кошелєва О.А. були відсутні повноваження щодо підписання (укладення) правочинну на суму, що перевищує 5 000 000,00 грн.

Жодних дій щодо схвалення правочину та уповноваження директора на підписання (укладання) спірного договору, за яким здійснено поставку товару на суму 86 318 086,16 грн вищим органом управління ТОВ «Константа-Комбікорм» Зальними зборами учасників не здійснювалось, а тому дані поставки здійснювались у позадоговірному порядку.

Відповідач проти позову заперечує, про що зокрема вказано у відзиві від 10.02.2020р на позовну заяву, в якому зокрема зазначено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємці та громадських формувань, стосовно відомостей про позивача станом на 06.01.2017 р. (на день укладення договору), даних про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної осіб в частині укладення договорів не зазначено, зазначено лише інформацію про те, що укладає угоди від імені товариства на суму, що не перевищує 5 000 000,00 грн.

Відповідач зазначає, що на дату укладення договору поставки №1-06/0117 від 06.01.2017 р. у договорі була відсутня умова щодо ціни договору (п. 2.3.).

На момент підписання договору, відповідачем обсяг повноважень керівника позивача було перевірено шляхом аналізу відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань, із яких не вбачалося жодних обмежень повноважень керівника позивача на укладення договору.

Тобто, керівник позивача не перевищив свої повноваження в частині укладення договору станом на момент підписання договору.

Крім того відповідачем зазначається, що відсутні факти будь яких претензій з боку загальних зборів Товариства чи утвореної ними ревізійної комісії позивача до директора позивача в частині оскаржуваного договору. Дана обставина свідчить про фактичне схвалення дій директора позивача при виконанні умов оскаржуваного договору.

Крім того звертає увагу суду, що позивачем схвалено умови договору в цілому, адже усі оплати за отриманий товар здійснювались позивачем із посиланням на договір, а у документах, що фіксували рух товарно-матеріальних цінностей було здійснено посилання на договір. Підписано також між позивачем та відповідачем акт звірки станом на 30.06.2019 р. з посиланням на договір.

Відповідач також наголошує, що претензії позивача щодо можливого визнання договору недійсним почали мати місце виключно тоді, коли відповідач звернувся до позивача із позовом про стягнення заборгованості на підставі договору до Господарського суду м. Києва, де рішенням Господарського суду м. Києва від 09.01.2020 р. у справі № 910/8524/19 позов відповідача до позивача задоволено частково: стягнуто у повному обсязі санкції за порушення грошових зобов`язань позивачем за умовами спірного договору, в частині основної суми боргу провадження закрито через оплату позивачем відповідачу.

Зокрема відповідач зазначає, що незважаючи на сумнів позивача у дійсності договору в межах справи № 910/8524/19, відповідачем й після 08.08.2019 р. (дата зустрічної позовної заяви позивача про визнання договору недійсним у справі №910/8524/19) здійснювалось постачання товару позивачу за договором, який приймався позивачем, а також позивачем здійснювались оплати з однозначним посиланням на договір (оплати за липень-грудень 2019 р.).

Фактично, позивач своїми конклюдентними діями у повному обсязі визнано умови договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України) і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 89 Господарського кодексу України передбачено, що управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. Особливості управління господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, визначаються законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.

За змістом частин 2, 3 ст. 65 Господарського кодексу України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

Частиною 5 статті 65 Господарського кодексу України визначено, що керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 62 Закону України "Про господарські товариства" у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

В свою чергу у п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори, пов`язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов`язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Як встановлено судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трау Нутришин Україна», як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Константа-Комбікорм», як покупцем, був укладений договір поставки № 1-06/0117 від 06.01.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що зі змісту спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, ціну, умови поставки й прийому продукції, обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, строк його дії, інші.

Підставами позову позивачем зазначено, що у директора ТОВ «Константа-Комбікорм» Кошелєва О,А. були відсутні повноваження щодо підписання (укладення) правочину на суму, що перевищує 5 000 000,00 грн. Жодних дій щодо схвалення правочину та уповноваження директора на підписання (укладання) спірного договору, за яким здійснено поставку товару на суму 86 318 086,16 грн вищим органом управління ТОВ «Константа-Комбікорм» Зальними зборами учасників не здійснювалось, а тому дані поставки здійснювались у позадоговірному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір підписано керівниками сторін (директорами товариств) та скріплено печатками сторін. Доказів відсутності в останніх повноважень на момент укладення договору на його підписання матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Суд зауважує, що схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на момент винесення рішення у дані справі позивач повністю розрахувався за поставлений товар, а саме, в сумі 86 318 086,16 грн, що не заперечується останнім.

Крім того суд зазначає, що в провадження Господарського судом міста Києва перебувала справи № 910/8524/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм про стягнення 3 341 276,69 грн, з яких: 2 959 244,40 грн - сума основного боргу, 270 180,24 грн - пеня, 23 214,80 грн - 3% річних та 88 37,25 грн - сума інфляційного збільшення за спірним договором у даній справі.

Суд зауважує, що судом в даній справі було встановлено та відповідачем не спростовано, що останній до звернення постачальника із позовом до суду лише частково виконав свій обов`язок з оплати поставленого товару. Факт наявності заборгованості в розмірі 2 959 244,40 грн станом на 30.06.2019 також засвідчується сторонами шляхом підписання акту звірки, копія якого наявна в матеріалах справи . За наслідками розгляду справи прийнято рішення, яким провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" про стягнення 3 490 197,83 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 11.09.2019) закрито в частині стягнення 2 959 244,40 грн суми основного боргу. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Трау Нутришин Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа-Комбікорм" про стягнення 530953,43 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 11.09.2019 р. ) задоволено повністю. Суд зауважує, що даним рішенням було встановлено, що спірний договір є правомірним та схваленим.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що сторони своїми конклюдентними діями підтвердили дійсність укладеного між сторонами договору, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з мотивів вчинення його представником товариства з перевищенням повноважень.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним договір поставки суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочини не були вчинені у формі, встановленій законом, чи що правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання договору поставки недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки є недоведеними та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 02 квітня 2020 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу ( пров. Шевченка,13, кв. 39, м. Київ, 01001 )

3 - відповідачу ( вул. Київська, буд.1, с. Корделівка, Калинівський р-н, Вінницька обл., 22445)