РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.03.2020Справа № 910/18671/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Спеціального конструкторсько-технологічного бюро з експериментальним виробництвом Інституту загальної та неорганічної хімії ім. В.І.Вернадського Національної академії наук України

до Інституту загальної та неорганічної хімії ім. В.І.Вернадського Національної академії наук України

про стягнення заборгованості за Договором про відшкодування витрат на забезпечення енергоресурсами, утримання будинку і прилеглої території в розмірі 688 070,25 грн.

Представники сторін:

від позивача: Уманець С.Г., ордер серія КС № 432925; Карпушин М.О., керівник;

від відповідача: Волков А.С., довіреність вих. № 93/2-56 від 16.01.2020; Бендюч А.С., довіреність № 93/2-1 від 09.01.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро з експериментальним виробництвом Інституту загальної та неорганічної хімії ім. В.І.Вернадського Національної академії наук України звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Інституту загальної та неорганічної хімії ім. В.І.Вернадського Національної академії наук України про стягнення заборгованості за Договором про відшкодування витрат на забезпечення енергоресурсами, утримання будинку і прилеглої території в розмірі 688 070,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про відшкодування витрат на забезпечення енергоресурсами, утримання будинку і прилеглої території № 10 від 25.04.2016, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.02.2020.

09.01.2020 представником відповідача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

16.01.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 03.02.2020 представники сторін з`явились, представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 24.02.2020.

17.02.2020 представником позивача подано відповідь на відзив.

21.02.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

У судове засідання 24.02.2020 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.03.2020.

У судове засідання 16.03.2020 представники сторін з`явились.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 16.03.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2016 року між Інститутом загальної та неорганічної хімії ім. В.І.Вернадського Національної академії наук України (далі - замовник, відповідач) та Спеціальним конструкторсько-технологічним бюро з експериментальним виробництвом Інституту загальної та неорганічної хімії ім. В.І.Вернадського Національної академії наук України (далі - виконавець, позивач) укладено Договір про відшкодування витрат на забезпечення енергоресурсами, утримання будинку і прилеглої території № 10 (далі - Договір) за умовами якого, замовник доручає, а виконавець, на підставі Розпорядження № 682 від 26.11.2018 Президії НАН України, забезпечує енергоносіями, експлуатацію та обслуговування будинку та експлуатацію та обслуговування інженерних мереж, а також утримання прилеглої території корпусу № 2 Інституту (загальною площею 6 136,3 кв.м. основного нерухомого майна та 452 кв.м. допоміжних приміщень), що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Вернадського, 38-А, і замовник відшкодовує витрати виконавця на виконання вказаних робіт в порядку та розмірах, встановлених Договором.

Вартість відшкодувань по Договору складає 486 600,00 грн. з ПДВ (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1.5 Договору узгоджено, що виконавець зобов`язаний надавати замовнику рахунки платежів до 25 числа кожного місяця.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору замовник зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати платежі за Договором.

Згідно з п. 4.1 Договору замовник відшкодовує витрати виконавцю:

- витрати на забезпечення енергоносіями, експлуатацію та обслуговування будинку, експлуатацію та обслуговування інженерних мереж, а також утримання прилеглої території корпусу № 2 Інституту;

- додаткові витрати згідно актів виконавця.

У відповідності до п. 4.2 Договору вартість послуг на забезпечення енергоносіями, експлуатацію та обслуговування будинку, експлуатацію та обслуговування інженерних мереж, а також утримання прилеглої території корпусу № 2 Інституту за Договором замовник сплачує щомісячно згідно актів виконавця.

Пунктом 4.3 Договору узгоджено, що розмір додаткових платежів, пов1заних з витратами на усунення наслідків аварій, метрологічне забезпечення інженерних комунікацій корпусу № 2 Інституту та ін. розраховується виконавцем та сплачуються замовником в 10-денний термін після отримання рахунку та акту виконаних робіт.

Цей Договір укладено строком на один рік. Договір діє з 05.04.2016 по 31.12.2016 включно (п. 5.1 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторонами викладено Розрахунок на відшкодування витрат на забезпечення енергоносіями, експлуатацію та обслуговування будинку, експлуатацію та обслуговування інженерних мереж, а також утримання прилеглої території корпусу № 2 Інституту загальною сумою 486 600 грн.

У жовтні 2016 року сторонами складено та підписано Акт виконаних робіт № 1 на суму 19 986,00 грн. та у грудні 2016 року сторонами складено Акт виконаних робіт № 2 на суму 18 960,00 грн.

05 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача із Листом № 51 від 05.12.2019 у якому просив здійснити відшкодування фактичних витрат, здійснених позивачем для виконання зобов`язань за Договором, долучивши до означеного листа односторонні акти та рахунки датовані 05.12.2019.

Як зазначає позивач, у період з січня по грудень 2016 року позивачем надано відповідачу послуги вартістю 727 016,25 грн., які оплачені відповідачем частково, в зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 688 070,25 грн. за надані за Договором послуги.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що з огляду на п. 5.1 Договору, умови Договору не поширюються на правовідносини сторін, що виникли до 05.04.2016.

Як зазначає відповідач, позивачем було надано в період дії Договору лише два акти, які погоджені відповідачем та оплачені у повному обсязі, будь-яких інших актів та рахунків, позивачем відповідачу не надавались.

Відповідач зазначає, що 27.12.2016 сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, яка позивачем при поданні позовної заяви не надана та якою сторони зменшили вартість Договору до суми у розмірі 38 946 грн., яка відповідачем і сплачена.

Як зазначає відповідач, про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем свідчить і Пояснювальна записка позивача з ЕВ до річного звіту за 2016 рік, що була направлена відділу бухгалтерської звітності Президії НАН Україні, в якій позивачем не зазначалось про наявність заборгованості відповідачем перед позивачем.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідач за умовами Договору зобов`язаний відшкодовувати комунальні, експлуатаційні та інші витрати пропорційно зайнятим Інститутом та його користувачами площами. Відповідач зазначає, що впродовж 2016 року в приміщенні корпусу перебували ще 13 орендарів на підставі укладених з позивачем Договорів оренди, чотирма з яких сплачено позивачу відшкодування комунальних, експлуатаційних та інших витрат у розмірі 909 004,70 грн., із загально сплачено самим позивачем суми у розмірі 1 197 654,22 грн., тобто 75,9 грн. від загальної суми сплаченої позивачем.

Також відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Як зазначає позивач, у період з січня по грудень 2016 року позивачем надано відповідачу послуги вартістю 727 016,25 грн., які оплачені відповідачем частково, в зв`язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 688 070,25 грн. за надані за Договором послуги.

У відповідності до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Пунктом 5.1 Договору визначено, що Договір діє з 05.04.2016 по 31.12.2016 включно, а отже у сторін Договору відсутні будь-які права і обов`язки за Договором, зокрема з відшкодування вартості комунальних, експлуатаційних та інших витрат у період до 05.04.2016.

Таким чином, надання позивачем будь-яких послуг та їх прийняття відповідачем у період до 05.04.2016 не може вважатись виконанням умов Договору.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2016 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою сторони домовились зменшити загальну вартість відшкодування за даним Договором на 447 654 грн. та викласти п. 1.2 Договору в такій редакції: Загальна вартість Договору складає 38 946 грн.

Пунктом 3 Додаткової угоди № 1 від 27.12.2016 до Договору узгоджено, що дана додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами та скріплення печатками сторін і є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Приписами ст. 208 Цивільного кодексу України визначено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України унормовано, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Таким чином, з огляду на вищевикладене у сукупності, оскільки сторонами п. 1.1 Договору узгоджено, що відповідач відшкодовує витрати виконавця на виконання вказаних робіт в порядку та розмірах, встановлених Договором, а п. 1.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 27.12.2016) визначено, що вартість Договору складає 38 946 грн., то за умови фактичного надання послуг, відповідачем має бути відшкодована саме сума у розмірі 38 946 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2016 року сторонами складено та підписано Акт виконаних робіт № 1 на суму 19 986,00 грн. та у грудні 2016 року сторонами складено Акт виконаних робіт № 2 на суму 18 960,00 грн.

Таким чином, позивачем надано, а відповідачем без заперечень та зауважень прийнято послуги за Договором на суму 38 946 грн., яка відповідачем і оплачена, що визнається обома сторонами та підтверджується виписками по рахунку, наданими відповідачем.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Отже, відповідачем виконано взяті на себе зобов`язання з оплати за надані позивачем послуги у розмірі 38 946 грн., вартість яких узгоджена сторонами у Договорі, у повному обсязі.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на нікчемність Додаткової угоди №1 від 27.12.2016, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису цієї статті правомірність правочину презюмується.

Посилання ж позивача на укладення Додаткової угоди № 1 від 27.12.2016 до Договору під тиском, що свідчить про її нікчемність, судом до уваги не приймаються, оскільки за приписами ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, доказів визнання якої недійсною, як і доказів її оскарження позивачем не надано.

За приписами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Таким чином, цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи.

Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов`язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

Водночас, принцип справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Крім того, суд вважає, що встановлені обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Так, з матеріалів справи вбачається, що будь-яких доказів як надання відповідачу у період дії Договору рахунків на оплату, так і актів наданих послуг або актів виконавця, як і власне складення таких документів саме у період дії Договору, матеріали справи не містять.

При цьому, в кінці строку дії Договору сторонами укладено Додаткову угоду № 1 від 27.12.2016, якою узгоджено вартість наданих за Договором послуг, в свою чергу надані позивачем Акти виконавця та рахунки на оплату, складені в один день - 05.12.2019, тобто через майже три роки після заявленого позивачем періоду надання послуг, не можуть бути прийняті судом як достовірні, з огляду на приписи ст. 78 ГПК України.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, суперечать його попередній поведінці та є такими, що задоволенню не підлягають.

Також, відповідачем заявлено про пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10 (далі - Постанова № 10) позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом не розглядається.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 26.03.2020

Суддя О.А. Грєхова