ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Справа № 924/1190/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

без виклику представників сторін

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Захід" на рішення Господарського суду Волинської області від 29 січня 2020 р. (ухваленого суддею Гарбар І. О., повний текст складено 29.01.2020 р.) у справі № 924/1190/19

за позовом Приватного підприємства "Транс-Авто-Д"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Захід"

про стягнення 185184,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

ПП Транс-Авто-Д (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд з позовом до ТОВ Волинь-Захід (надалі - відповідач) про стягнення 143050,00 грн. основного боргу, 3724,82 грн. інфляційних втрат, 35277,17 грн. пені, 3132,86 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 29.01.20 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 143050,00 грн. основного боргу, 3132,86 грн. 3% річних, 3724,82 грн. інфляційних втрат та 26824,64 грн. пені, в решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 193050 грн., однак, відповідач частково виконав зобов`язання щодо оплати виконаних послуг в сумі 50 000 грн, а тому, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становила 143050 грн. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 143050 грн. заборгованості.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем в періоді нарахування пені неправильно визначено кількість днів прострочення, що також знайшло своє відображення при перевірці суми нарахування за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення ЛІГА:ЗАКОН, а тому задоволив позовні вимоги в частині стягнення 26824,64 грн. пені, в частині стягнення 8452,53 грн пені відмовив.

Крім того, перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування інфляційних втрат, 3% річних, суд погодився з розрахунком позивача, а тому задовільнив позовні вимоги в цій частині повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.20 року та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачем здійснено оплату на користь позивача за надані послуги: 12.11.19 р. в сумі 20 000 грн, 10.12.19 р. в сумі 100 000 грн. та 13.12.19 р. в сумі 23050 грн. Вказані платежі було здійснено відповідачем до моменту винесення кінцевого рішення у справі. Вищевказаний факт не був доведений до відома суду першої інстанції позивачем.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи та порушено норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погодився з вимогами, викладеними в апеляційній скарзі щодо скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення суми боргу в розмірі 143050 грн. та повідомив, що на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції вказана сума була погашена відповідачем.

Разом з тим, відповідач не заперечив вимоги про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення річних, інфляційних та пені та просив залишити оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.07.2017 між Приватним підприємством «Транс-авто-Д» та ТОВ «Волинь-Захід» укладено договір про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів №24-1-07/17 (а.с. 6-12).

Згідно п.1.1 договору, замовник доручає, а перевізник приймає на себе зобов`язання надати відповідно до умов даного Договору послуги по перевезенню вантажів (негабаритних) замовника автомобільним транспортом перевізника.

Замовник зобов`язується прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цим Договором (п.1.2).

Відповідно до п.п. 4.1-4.3 договору, об`єм перевезень та загальна вартість послуг за Договором визначається у заявці і сплачується замовником перевізнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника, зазначений в даному Договорі. Загальна вартість послуг по перевезенню вантажів, фактично виконаних перевізником за цим Договором, по кожній окремій заявці фіксується сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг.

Ціна Договору складається з вартості послуг, вказаних в усіх заявках/актах приймання-передачі наданих послуг

Розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі Актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками Сторін, якщо інше не зазначено в Заявці. Можлива повна або часткова передоплата (п. 4.4).

Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2017р., а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків.

28.12.2018 р. між сторонами підписано додаткову угоду №2 до договору №24-1-07/17, в якій сторони узгодили, що Договір діє до 31.12.2019 р., а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору, позивач надав відповідачу послуги перевезення на загальну суму 193050,00 грн., що підтверджується актами надання послуг №3489 від 20.10.2018 р. на суму 21000 грн., №3724 від 10.11.2018 р. на суму 20460 грн., №3922 від 03.12.2018 р. на суму 46000, №168 від 31.01.2019 р. на суму 22800 грн., №481 від 10.03.2019 р. на суму 22800, №791 від 03.04.2019 р. на суму 19920 грн., №875 від 13.04.2019 р. на суму 18540 грн., №888 від 15.04.2019 р. на суму 22320 грн. (а.с. 14-21).

Вказані акти підписані та скріплені печатками сторін без застережень.

10.10.19 р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 (а.с. 23) про оплату наданих послуг на загальну суму 193 050 грн. Вказана претензія отримана відповідачем 17.10.2019 р.. що підтверджується копією поштового відправлення.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивача в суд з даним позовом, відповідач частково виконав зобов`язання щодо оплати послуг з перевезення на загальну суму 50000 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №407 від 24.10.2019 р. на суму 30000 грн. та №429 від 07.11.2019 р. на суму 20 000 грн. (а.с.40).

Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині оплати за послуги перевезення, стало підставою для звернення ПП Транс-Авто-Д в господарський суд з даним позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за договором у строк та на умовах договору в повному обсязі не виконав.

Таким чином, матеріалами справи, виходячи з доказів наданих сторонами, станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції підтверджено, що сума основного боргу відповідача за надані послуги становила 143050 грн.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, що полягає у неврахуванні факту проведення відповідачем 12.11.19 р., 10.12.19 р., 13.12.19 р. (рішення ухвалено 29.01.20 р.) оплати на користь позивача в сумі 143050 грн., на підтвердження чого надає копії платіжних доручень (а.с. 121-123). А тому, на думку апелянта, заборгованість відповідача за послуги перевезення відсутня. Також апелянт стверджує, що інформацію про факт оплати позивач до відома суду не довів.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обгрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).

Матеріалами справи підтверджено належне повідомлення сторони відповідача про час та місце розгляду справи (повідомлення про вручення), водночас відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у справі, участі в судових засіданнях, подання заперечень на вимоги позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості скористатись своїм правом на подання належних та допустимих доказів, що стосуються предмету розгляду у даній справі в суд першої інстанції. Не зазначає таких доказів відповідач і в апеляційній скарзі.

А тому, колегія суддів не приймає як належні у відповідності до ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу докази, які подані скаржником разом з апеляційною скаргою та не були подані до суду першої інстанції, без будь-якого обгрунтування причин неподання.

Апеляційний суд звертає увагу відповідача, що ГПК України в редакції, яка діє з 15.12.2017р., визначає порядок та строки для подання доказів.

А відтак ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з достатності доказів, що надані сторонами, в т.ч. і для розрахунку суми боргу, у зв`язку з чим колегією не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення в частині стягнення основного боргу.

Разом з тим суд звертає увагу відповідача на те, що з метою недопущення подвійного стягнення, він наділений правом звернутись з заявою в суд першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 328 ГПК України про добровільне виконання боржником обов`язку щодо оплати боргу в сумі 143050 грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача 35277,17 грн. пені, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до пункту 7.3 договору, за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення. За прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику інші види штрафних (фінансових) санкцій згідно чинного законодавства України.

Враховуючи норми чинного законодавства України та умови Договору, перевіривши правильність розрахунку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 26824,64 грн. пені, в частині стягнення 8452,53 грн. пені слід відмовити.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши розрахунок 3% річних, та інфляційних, апеляційний суд погоджується з правильністю розрахунку суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3724,82 грн. інфляційних втрат та 3132,86 грн. 3% річних.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Захід" на рішення Господарського суду Волинської області від 29 січня 2020 р. у справі № 924/1190/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 29 січня 2020 р. у справі № 924/1190/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №924/1190/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "31" березня 2020 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.