Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1361/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.,

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Костопільський завод скловиробів"

до Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод"

про стягнення 2416882,24 грн.

Процесуальні дії по справі.

Приватним акціонерним товариством "Костопільський завод скловиробів" подано до суду позов про стягнення з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" коштів в сумі 2416882,24 грн., з яких: 2346674,90 грн. - основний борг, 70207,34 грн. - пеня.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 29-14 від 16.07.2014 в частині оплати за поставлену продукцію - пляшки скляні.

Ухвалою господарського суду від 28.12.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 24.01.2020.

Ухвалою від 24.01.2020 суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 11.02.2020.

11.02.2020 на адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання позову (а.с. 85 т.1).

Ухвалою від 11.02.2020 суд відклав підготовче засідання на 27.02.2020.

Ухвалою від 27.02.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу № 906/1361/19 до судового розгляду по суті на 24.03.2020.

У судовому засіданні від 24.03.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд підписав вступну та резолютивну частини рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 29-14 від 16.047.2017 щодо своєчасної оплати отриманого товару.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що починаючи з липня 2014 року відповідачу поставлявся товар на умовах укладеного договору.

Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань оплачував товар несвоєчасно, внаслідок чого станом на момент звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем становить 2346674,90 грн.

За порушення строків проведення розрахунків позивачем на підставі п.7.2 договору заявлено до стягнення з відповідача 70207,34грн пені.

Відповідач згідно заяви від 11.02.2020 визнав позовні вимоги позивача на суму основного боргу в розмірі 2220063,34грн, яка відображена в акті звірки взаєморозрахунків станом на 31.01.2020 (а.с. 85 т.1).

24.02.2020 до суду від позивача надійшов попередній розрахунок правничих витрат (а.с. 115 т.1).

26.02.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, на підтвердження правовідносин з відповідачем (а.с. 120-121 т.1).

23.03.2020 на адресу суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та клопотання про розгляд справи без участі позивача (а.с. 164-166, 179 т.5).

Відповідно до ст. 42 ГПК України, учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

В ході розгляду даної справи господарським судом Житомирської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

16.07.2014 між Приватним акціонерним товариством "Костопільський завод скловиробів" (постачальник, позивач) та Державним підприємством "Житомирський лікеро-горілчаний завод" укладено договір поставки № 29-14 (а.с. 16-19).

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник передає у власність покупцю, а покупець приймає пляшки скляні в асортименті, в подальшому за текстом „Продукцію, і сплачує її вартість на умовах даного договору, специфікації та додатків до нього.

За умовами п. 2.7. договору у разі здійснення поставки продукції транспортом постачальника, покупець окремо під час оплати вартості продукції здійснює компенсацію взаємно погодженої вартості транспортних послуг, на підставі виставленого постачальником рахунку.

Датою поставки є дата штемпеля (ст. Костопіль, Львівської залізниці) на залізничній накладній; або дата та штемпель складу готової продукції постачальника на товарно- транспортних накладних (п. 2.8 договору).

Згідно з п. 6.1. договору, оплата продукції здійснюється за договірними цінами, погодженими додатком до договору, який є його невід`ємною частиною. Ціна може змінюватись. Зміна ціни погоджується протоколом.

У п.6.2. договору сторони передбачили, що розрахунки за продукцію, що постачається, піддони, рамки та компенсація вартості транспортних послуг, у разі здійснення поставки продукції транспортом постачальника, здійснюється покупцем шляхом оплати на поточний рахунок постачальника на протязі 30 календарних днів з дати відвантаження.

За умовами п. 7.2. договору, у випадку порушення строків оплати (вартості продукції, піддонів та компенсації вартості транспортних послуг у разі здійснення поставки продукції транспортом постачальника) покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 2-х облікових ставок НБУ, діючих в період, за який нараховується пеня за кожний день прострочення оплати поставленої партії продукції.

Відповідно до п. 7.5. договору сплата санкцій відповідно до п. 7.2. та 7.4. даного договору, здійснюється покупцем на протязі 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання вимоги від постачальника.

Згідно п. 10.7 договору сторони взяли на себе зобов`язання щомісяця підписувати акти звірки.

За даними позивача протягом 2014-2019 років позивач на виконання умов укладеного договору постачав відповідачу товар.

Відповідно до даних бухгалтерської довідки позивача від 18.12.2019 заборгованість відповідача станом на 01.09.2019 становила 2627924,82грн. (а.с. 42 т.1).

У період з 01.09.2019 до 03.10.2019 позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 2518750,08 грн., що підтверджується видатковими накладним № 2741 від 05.09.2019; № 2767 від 06.09.2019; № 2815 від 11.09.2019; № 2890 від 17.09.2019; № 2900 від 18.09.2019; № 2938 від 23.09.2019; № 2947 від 23.09.2019; № 3068 від 02.10.2019; № 3083 від 03.10.2019; № 3305 від 21.10.2019 (а.с. 43, 45, 47, 49, 53, 55, 57, 59, 61 т.1) та товарно транспортними накладними (а.с. 44, 46, 48, 50, 52, 54, 56, 58, 60,62 т. 1).

Відповідачем у період з 01.09.2019 по 12.11.2019 розрахунки за отриманий товар проведені на загальну суму 2800000,00грн, що підтверджується довідкою філії ПАТ "Укрексімбанк" в м. Рівному.

За даними позивача, на момент звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем становить 2346674,90 грн.

За несвоєчасне проведення розрахунків за поставлену продукцію на підставі п.7.2 договору позивач за періоз з 13.11.2019 по 18.12.2019 нарахував відповідачу пеню в розмірі 70207,34грн. (а.с. 63 т.1)

20.11.2019 відповідачу позивачем була направлена претензія з вимогою про сплату заборгованості та пені (а.с. 64-71 т. 1), яка залишена без відповіді та задоволення.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 29-14 від 16.07.2014.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Так, судом встановлено, що протягом 2014-2019 років позивач на умовах договору поставки № 29-14 від 16.07.2014 здійснював поставку відповідачу пляшок, що підтверджується первинними документами (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні), наявними в матеріалах справи та актами звірки розрахунків, підписаними сторонами станом на 31.12.2016 (а.с. 142-145 т. 1); станом на 31.12.2019 (а.с. 86-92 т. 1); станом на 31.01.2020 (а.с. 93-99 т.1) та станом на 04.02.202 (а.с. 132-141 т. 1).

Так, за даними позивача, заборгованість відповідача станом на 01.09.2019 становила 2627924,82грн. (а.с. 42 т.1).

У період з 01.09.2019 до 03.10.2019 позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 2518750,08 грн.

Факт виконання позивачем свого зобов`язання щодо поставки товару вказує на необхідність виконання відповідачем обов`язку щодо оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 6.2 договору сторони погодили, що розрахунки за цим договором проводяться покупцем на протязі 30 (тридцяти) календарних днів з дати відвантаження.

Відповідач розрахунки за отриманий товар здійснив частково. Факт надходження на рахунок позивача коштів підтверджено довідкою філії ПАТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (123-131 т.1).

Крім того, сторонами, в порядку ст. 601 ЦК України, укладались угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог ( а.с. 145-158 т.5).

Відповідач у період з 01.09.2019 по 12.11.2019 за отриманий товар провів оплату на загальну суму 2800000,00грн (а.с. 41 т.1).

За даними позивача, оскільки відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором в частині оплати поставленої продукції, на момент звернення до суду заборгованість перед позивачем становить 2346674,90 грн. (2627924,82грн + 2518750,08 грн. - 2800000,00 грн.).

Однак, відповідно до підписаного між сторонами акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2019, в якому відображені господарські операції сторін включно до 12.11.2019 (тобто станом на момент звернення до суду) заборгованість відповідача складала 2271074,90грн (а.с. 86-92 т.1).

При дослідженні вищевказаного акта звірки розрахунків, суд встановив, що при звернені до суду з позовом позивач не врахував факт припинення зобов`язання відповідача на суму 75600,00 грн. шляхом зарахування сторонами зустрічних однорідних вимог на вказану суму від 30.09.2019 (а.с. 156 т. 5). Зустрічні вимоги у сторін виникли в результаті поставки 22.08.2019 відповідачем позивачу дерев`яних піддонів на суму 75600,00грн (а.с. 74 т.5).

Тобто заборгованість відповідача перед позивачем на момент звернення до суду становила 2271074, 90грн, що вказує на те, що позивач безпідставно звернувся до суду з вимогою в частині стягнення 75600,00 грн.

Оскільки на момент звернення до суду заборгованість на суму 75600,00грн була відсутня, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє в задоволенні позову.

Водночас, відповідач до початку розгляду справи по суті подав заяву від 11.02.2020, згідно якої визнав позовні вимоги на суму основного боргу в розмірі 2220063,34грн, яка відображена в акті звірки взаєморозрахунків станом на 31.01.2020 (а.с. 85 т. 1).

При дослідженні акта звірки розрахунків, підписаного сторонами станом на 31.01.2020, в якому відображена заборгованість відповідача в сумі 2220063,34 грн (а.с. 93-99 т.1), суд встановив, що в акті сторони вказали господарські операції, які відбулись між ними після звернення позивача до суду.

Так, за даними акта звірки, 23.01.2020, 27.01.2020 та 31.01.2020 позивачем відповідачу була поставлена продукція на суму відповідно 233632,08 грн., 279239,40 грн. та 273988,44 грн., а відповідачем проведені оплати на загальну суму 837871,48 грн, а саме: 22.01.2020 в сумі 258632,08 грн., 27.01.2020 в сумі 279239,40 грн. та 31.01.2020 в сумі 300000,00 грн.

Факт проведених відповідачем вищевказаних оплат підтверджується довідкою філії ПАТ "Укрексімбанк" в м. Рівному (а.с. 123, 131 т.1).

Отже, оскільки відповідач за період з моменту звернення позивача до суду і до дати вирішення спору в суді погасив заборгованість перед позивачем в сумі 837871,48грн, тому в цій частині вимог провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю предмету спору.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин щодо проведених відповідачем після звернення позивача до суду розрахунків на суму 837871,48 грн. та безпідставності позовних вимог на суму 75600,00грн, суд встановив, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права чи інтереси інших осіб та є правомірним в сумі 1433203,42 грн. (2346674,90 грн. - 837871,48 грн. - 75600,00 грн.).

Доказів погашення відповідачем заборгованості в сумі 1433203,42 грн. матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладені обставини, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 1433203,42 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення 70207,34грн пені, суд зазначає про наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами договору сторони у п. 7.2 договору погодили, що у випадку порушення строків оплати, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі 2-х облікових ставок НБУ, діючих в період, за який нараховується пеня за кожний день прострочення оплати поставленої партії продукції.

Відповідно до розрахунку позивача (а.с.63 т. 1) пеню позивачем заявлено за період з 13.11.2019 по 18.12.2019 на суму 2346674,00грн, яка склала 70207,34грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд встановив, що позивач неправомірно здійснив нарахування пені на суму заборгованості в розмірі 2346674,00грн, в той час як сума заборгованості за вказаний період становила 2271074,00грн.

Судом встановлено, що вказана сума є заборговністю за поставлену продукцію у період з 06.09.2019 по 21.10.2019 по видатковим накладним № 2767 від 06.09.2019; № 2815 від 11.09.2019; № 2890 від 17.09.2019; № 2900 від 18.09.2019; № 2938 від 23.09.2019; № 2947 від 23.09.2019; № 3068 від 02.10.2019; № 3083 від 03.10.2019; № 3305 від 21.10.2019.

При цьому, виходячи з умов п. 6.2 договору, за видатковою накладною № 3305 від 21.10.2019 на суму 279239,40 грн. заборгованість виникла лише з 21.11.2019.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, а також зважаючи на вихідні дані позивача, суд здійснив власний розрахунок пені, а саме:

на суму заборгованості 1991834,60грн. за період з 13.11.2019 по 20.11.2019 пеня становить 13533,56 грн.;

на суму заборгованості 2271074,00грн. за період з 21.11.2019 по 18.12.2019 пеня становить 52514,70 грн.

Загальна сума пені - 66048,26 грн.

Отже вимога позивача про стягнення пені є правомірною та підлягає задоволенню в сумі 66048,26 грн.

В частині стягнення 4159,08грн пені суд відмовляє в позові за безпідставністю вимог.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач позов за предметом та підставами не оспорив, своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову на загальну суму 1499251,68 грн з яких: 1433203,42 грн заборгованість та 66048,26 грн. пеня.

В частині стягнення 837871,48грн суд закриває провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України.

В частині стягнення 75600,00грн основного боргу та 4159,08грн пені суд відмовляє в позові.

Розглядаючи вимоги ТОВ "Костопільський завод скловиробів" про розподіл судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату або адвокатському об`єднанню стороною, котрій такі послуги надавались, оплата послуг адвоката підтверджується відповідними фінансовими документами.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Правничу допомогу відповідачу надавав адвокат Головачик В.О.

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, видане Головачику Володимиру Олексійовичу № 1237 від 16.03.2017 (а.с.14 т.1).

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

До матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги № 02 від 01.02.2018, укладений між ПАТ "Костопільський завод скловиробів" та Адвокатським об`єднанням "МГ Партнерс".

За умовами п. 1.1. даного договору адвокатське об`єднання, на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги клієнту.

За умовами п. 2.6 договору, для надання юридичної допомоги клієнту, адвокатське об`єднання призначає адвоката Головачика Володимира Олексійовича, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1237 від 16.03.2017.

Пунктом 4.1 сторонами погоджено, що вартість послуг, перелічених в розділі 2 даного Договору встановлюється у виставлених виконавцем рахунках та підтверджуються актами виконаних робіт.

01.02.2018 між Приватним акціонерним товариством "Костопільський завод скловиробів" та адвокатом Головачиком Володимиром Олексійовичем укладено договір про надання правової допомоги (а.с.10 т.1).

Відповідно до п.1.1 даного договору, адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги Клієнту, що вказані в цьому Договорі на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За умовами п. 2.1 договору, за надання правової допомоги за цим Договором Клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар (винагороду) та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання договору в обсязі та на умовах визначених цим Договором.

09.01.2020 між ПАТ "Костопільський завод скловиробів" та Адвокатським об`єднанням "МГ Партнерс" підписано акт 20 здачі-прийому наданих послуг за Договором № 02 від 01.02.2018, за яким на підставі укладеного між сторонами договору про надання юридичних послуг від 01.02.2018, виконавцем надані замовнику юридичні послуги на загальну суму 12000,00грн.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату або адвокатському об`єднанню стороною, котрій такі послуги надавались, оплата послуг адвоката підтверджується відповідними фінансовими документами.

Позивач 24.02.2020 подав попередній розрахунок судових витрат по справі, за яким відповідач вказав, що орієнтовний розмір витрат відповідача на правничу допомогу складає 21500,00 грн. (а.с. 115-116т.1).

Відповідно до ч.3 ст. 124 ГПК України, попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до поданої 23.03.2020 заяви, позивач зазначив, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу становить 12000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат позивачем долучено до матеріалів справи: договори про надання правової допомоги від 01.02.2018 ; акт здачі-прийому наданих послуг № 20 від 09.01.2020; платіжне доручення № 1722518 від 15.01.2020 про сплату 12000,00 грн. юридичних послуг (а.с. 175 т.5).

Суд зазначає, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Дослідивши надані представником позивача документи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00грн, суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Таким чином витрати позивача на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача в розмірір 11739,75 грн., що є пропорційним розміру обгрунтовано заявлених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат в частині судового збору суд зазначає наступне.

Згідно платіжного доручення №1722128 від 17.12.2019. позивачем сплачено судовий збір в сумі 36700,11 грн.

За подання до суду позовної заяви з ціною позову 2416882,24 грн. позивач мав сплатити 36253,23 грн. судового збору.

Тобто позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі на суму 446,88 грн.

За приписами ч.1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується за змістом з ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір", у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір за розгляд позовних вимог, які правомірно визнані позивачем до початку розгляду справи по суті у розмірі 1433203,42грн, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету у розмірі 50 відсотків судового збору в сумі 10749,02 грн.

Решта 50% судового збору в сумі 10749,03грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Крім того, на відповідача покладається судовий збір в сумі 990,72 грн. в частині задоволених вимог щодо стягнення пені в сумі 66048,26 грн.

Судовий збір в сумі 1196,39 грн за безпідставно заявлені вимоги в сумі 79759,08грн (75600,00грн основного зборгу та 4159,08 грн пені), в задоволенні яких суд відмовив, покладається на позивача.

Згідно п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Як наголошувалось вище позивачем сплачено судовий збр у більшому розмірі на суму 446,88 грн.

Крім того, суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення 837871,48 грн., за розгляд яких сплачено судовий збір в сумі 12568,07 грн.

Виходячи з приписів ст. 7 Закону України "Про судовий збір" вищевказані суми судового збору можуть бути повернуті позивачу за його клопотанням.

Керуючись статтями 123, 129, 130, 185, 191, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" (10008, Житомирська область, місто Житомир, вул. Святослава Ріхтера, будинок,38, )

на користь Приватного акціонерного товариства "Костопільський завод скловиробів" (35000, Рівненська область, м.Костопіль, вул. Дерев`яна,7, )

- 1433203,42 грн заборгованості;

- 66048,26 грн пені;

- 11603,99 грн. витрат на професійну правничу допомогу;

- 11739,75 грн судового збору.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення 837871,48 грн на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України

4. Відмовити в позові в частині стягнення 79759,08грн основного боргу та 4159,08грн. пені

5. Повернути Приватному акціонерному товариству "Костопільський завод скловиробів" (35000, Рівненська область, м.Костопіль, вул. Дерев`яна,7, ) з Державного бюджету України 50% судового збору в розмірі 10749,02 грн, сплаченого згідно платіжного доручення №1722128 від 17.12.2019.

Оригінал платіжного доручення №1722128 від 17.12.2019. знаходиться в матеріалах справи.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 27.03.20

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3 сторонам (рек. з повід.)