ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

26 березня 2020 року Справа № 918/914/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Журавлина"

на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020р.

(постановлену о 17:04год. у м. Рівному, повний текст складено 11.02.2020р.)

у справі № 918/914/19 (суддя Пашкевич І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Журавлина"

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Сканія Україна"

про стягнення 123 512 253, 66 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 8, п. 8 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Журавлина" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" про стягнення 123512253 грн. 66 коп.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020р. у справі №918/914/19 постановлено передати матеріали справи №918/914/19 за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області.

При постановлені вказаної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням визначеного позивачем предмету та підстав позову, підсудність даної справи повинна визначатись з урахуванням ч. ч. 1, 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, що місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" є: вул. Київська, 37, с. Калинівка, Макарівський район, Київська область, суд дійшов висновку, що спір має розглядатися Господарським судом Київської області.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Журавлина" звернулася з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить ухвалу Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020р. у справі №918/914/19 скасувати та направити справу №918/914/19 до Господарського суду Рівненської області для продовження розгляду.

Скаржник вважає, що ухвала постановлена господарським судом першої інстанції за відсутності у суду повноважень для вирішення питання про територіальну підсудність справи.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

У відповідності з вимогами статті 176 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи до іншого суду за територіальною підсудністю вирішуються на стадії відкриття провадження у справі, а не на стадії підготовчого провадження.

Частиною другою статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

В ухвалі Господарського суду Рівненської області від 26.12.2019 р. у справі господарського судочинства № 918/914/19 встановлено, що позовна заява відповідає вимогам, встановленим статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвала Господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2020 року про направлення справи господарського судочинства № 918/914/19 до Господарського суду Київської області мотивована тим, що предметом спору у даній справі є стягнення коштів, а місце виконання такої вимоги не визначене.

Згідно з ч. 5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Вищевказана правова норма визначає місце розгляду справи в залежності від місця виконання договору, з якого виник спір, а не від місця виконання позовної вимоги у справі.

Господарський суд першої інстанції безпідставно ототожнює такі поняття як предмет спору і предмет договору, які можуть не збігатися.

В справі № 918/914/19 заявлено позовні вимоги, що виникають з Угоди про Майстерню, виконувати яку через її особливості можна тільки у місті Сарни Рівненської області та з Договору з Дилером, в додатку № 2 до якого визначено місце його виконання (Волинська, Рівненська, Хмельницька, Вінницька та Чернівецька області), даний позов може пред`являтися за місцем виконання цих договорів, тобто до Господарського суду Рівненської області.

В даному випадку предметом Договору з Дилером є правовідносини між позивачем і відповідачем, пов`язані із продажем продукції Сканія на території Волинської, Рівненської, Хмельницької, Вінницької і Чернівецької областей.

Предметом Угоди про Майстерню є правовідносини між позивачем і відповідачем, пов`язані із діяльністю майстерні, яка здійснює ремонт і технічне обслуговування продукції Сканія за місцем знаходження основних приміщень майстерні у місті Сарни Рівненської області.

В даній справі необхідно дослідити господарську діяльність сторін, яка є предметом договорів, місцем виконання яких є територія Рівненської, а не Київської області.

І лише в залежності від того, чи належним чином сторони виконували свої обов`язки, які є предметом Договору з Дилером та Угоди про Майстерню, вирішуватиметься питання про стягнення коштів, які є предметом спору.

Предмет спору є похідним від предмету договорів, місцем виконання яких є Рівненська область.

Доводи Відповідача, що Угода про Майстерню є припиненою, спростовуються постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016 р. у справі № 918/1065/15.

Згідно з п. 4 ч. 1, ст. 280 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановления помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Господарський суд Рівненської області прийняв справу господарського судочинства №918/914/19 до свого провадження з додержанням правил підсудності, а тому дана справа повинна бути розглянута саме Господарським судом Рівненської області.

Враховуючи вищевикладене, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Журавлина" вважає, що вищевказана ухвала є помилковою, так як прийнята з порушенням норми процесуального права .

Від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

В даному випадку відсутні підстави для застосування ст. 29 ГПК України в питанні визначення територіальної підсудності, оскільки спір в даній справі не стосується виконання зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці.

Суд надав аналіз предмету спору і з урахуванням того, що предметом спору є вимога про стягнення коштів, а не спір про поставку товару, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підставі для застосування положень ч. 5 ст. 29 ГПК України.

Врахувавши приписи ч. 1 ст. 27 ГПК України та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно місця знаходження відповідача, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо передачі справи Господарському суду Київської області.

Зазначає, що дії суду щодо передачі справи за територіальною підсудністю після відкриття провадження є правомірними.

За наведеного вище, відповідач вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, з огляду на що її слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвала суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржену ухвалу залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Журавлина" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" про стягнення 123512253 грн. 66 коп.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ "Журавлина" вказує, що 03.05.1999 р. між ТОВ "Сканія Україна" та ТОВ "Журавлина" 03.05.1999 уклали Угоду про незалежну майстерню (сервісний центр) (далі - Угода про Майстерню).

На виконання вказаної Угоди про Майстерню ТОВ "Журавлина" здійснило інвестиції, що еквівалентні 4469373 євро, у будівництво у м. Сарни Рівненської області на міжнародній транспортній магістралі М07 Київ - Ковель - Ягодин станції технічного обслуговування, яка спеціалізується на технічному обслуговуванні та виконанні ремонтних робіт різного ступеня складності автомобільної техніки виробництва компанії SCANIA CV AB (Швеція).

В подальшому, співробітництво між ТОВ "Сканія Україна" та ТОВ "Журавлина" було розширено і між ними було укладено Договір з Дилером (Dealer Agreement) від 23.06.2005 р. (далі - Договір з Дилером), згідно з яким ТОВ "Журавлина" (Дилер) взяло на себе зобов`язання здійснювати придбання продукції, яка виробляється компанією SCANIA CV AB (Швеція) виключно у ТОВ "Сканія Україна" або у його уповноважених представників, та здійснювати реалізацію вказаної продукції на території Волинської, Рівненської, Хмельницької, Вінницької та Чернівецької областей.

Зазначає, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.10.2016 р., залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 11.05.2017р. у справі №918/1064/15 розірвано з моменту набрання судовим рішенням законної сили Договір з Дилером на підставі п. 13.1 Договору з Дилером.

Однак, незважаючи на розірвання Договору з Дилером, позивач вважає, що ТОВ "Сканія Україна" продовжує порушувати права ТОВ "Журавлина", зокрема майнові права, внаслідок невиконання передбаченого Договором з Дилером зобов`язання щодо виплати сервісної винагороди в сумі 19431960 грн. 96 коп. за продаж авторизованими організаціями 192 одиниць нової техніки Сканія без участі Дилера на території Дилера, що включає Волинську, Рівненську, Хмельницьку, Вінницьку та Чернівецьку області за період з 23.06.2005 р. по 11.05.2017 р. В той час, як умовами Договору з Дилером передбачено, що ТОВ "Журавлина" купує і продає продукцію за власний рахунок, від власного імені і на власний ризик та не може брати на себе будь-яких зобов`язань від імені ТОВ "Сканія Україна".

Позивач вважає, що за результатами господарських операцій за період з 23.06.2005 р. по 11.05.2017 р. ТОВ "Сканія Україна" зобов`язане виплатити на користь ТОВ "Журавлина" сервісну винагороду в сумі 19431960 грн. 96 коп.

Також, позивачем заявлено до стягнення 23334205 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 3437128 грн. 55 коп. 3% річних.

Окрім вказаного, позивач зазначає про порушення ТОВ "Сканія" прав ТОВ "Журавлина" передбачених Угодою про майстерню, а саме вказує, що порушення зі сторони відповідача умов Угоди про Майстерню в період з 01.10.2012 р. по 18.12.2017 р. завдало позивачеві збитки у формі неодержаного доходу (втраченої вигоди) в сумі 77308959 грн. 03 коп., які ТОВ "Журавлина" також просить стягнути на свою користь.

Обґрунтовуючи такі збитки позивач посилається на те, що ТОВ "Сканія Україна" та під його контролем третіми особами було продано запасні частини Scania та інші товари (продукцію) Scania клієнтам ТОВ "Журавлина", крім того, зазначені особи надавали послуги з обслуговування продукції Scania клієнтам ТОВ "Журавлина", що за умовами Угоди про Майстерню на переконання позивача, мало право здійснювати лише ТОВ "Журавлина". Внаслідок порушення умов Угоди про Майстерню позивач втратив можливість надати своїм клієнтам послуги з обслуговування продукції Scania.

Позивач вважаючи, що даний спір підсудний Господарському суду Рівненської області посилається на те, що позовні вимоги, що виникають з Угоди про Майстерню, виконувати яку через її особливості можна тільки у місті Сарни Рівненської області та з Договору з Дилером, в додатку № 2 до якого визначено місце його виконання (Волинська, Рівненська, Хмельницька, Вінницька та Чернівецька області), а тому враховуючи приписи ч. 5 ст. 29 ГПК України, даний позов може пред`являтися за місцем виконання цих договорів, тобто до Господарського суду Рівненської області.

Надаючи оцінку таким доводам скаржника, суд апеляційної інстанції зазначається наступне.

За приписами ст. 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу. Позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Правило територіальної підсудності, закріплене у ч. 5 ст. 29 ГПК України, є прикладом підсудності, яка застосовується для деяких позовів, особливий характер яких обумовлює доцільність надання позивачеві можливості пред`явити позов не лише в судах за місцем знаходження відповідача, тобто у порядку застосування положень загальної територіальної підсудності, але і в інших судах.

Відтак, нормами процесуального права позивачу надано право за певних умов обирати між господарськими судами, яким підсудна справа.

Позивач звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з відповідача суми сервісної винагороди, інфляційних втрат, 3% річних та збитків (упущеної вигоди).

Відповідно до пункту 5.2 Угоди про Майстерню щодо поставки товарів та пункту 1.1. ст. 1 Договору з Дилером, якою передбачено, що під терміном "територія" розуміється розташування в Україні, як це зазначено у Додатку №2, надає Дилеру неексклюзивне право збуту продукції Сканії. Неексклюзивне право означає право ТОВ "Сканія Україна" в окремих випадках продавати продукцію на даній території. Із Додатку 2 до Договору з Дилером визначено території Волинської, Рівненської, Хмельницької, Вінницької та Чернівецької областей.

Водночас, як вказано вище предметом спору є вимога про стягнення коштів, а не вимога про виконання зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей, укладених між сторонами договорів, можливе лише у певному місці.

За таких обставин, доводи позивача про те, що спір в даній справі через особливості укладених між сторонами договорів, підсудний Господарському суду Рівненської області спростовуються викладеним.

Тому зазначені позовні вимоги обумовлюють застосування загальних правил територіальної юрисдикції (підсудності) відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Господарського процесуального кодексу України.

Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Сканія Україна" є: вул. Київська, 37, с. Калинівка, Макарівський район, Київська область.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що спір має розглядатися Господарським судом Київської області.

Доводи скаржника, що суд першої інстанції в силу ч. 2 ст. 31 ГПК України справі №918/914/19 повинна була бути розглянута судом, оскільки вже була прийнята до провадження, не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Дана норма процесуального права передбачає обов`язок господарського суду розглянути справу у випадку зміни її підсудності під час її розгляду, однак лише за умови, коли справа прийнята до провадження з додержанням правил підсудності.

Як встановлено вище, спір з самого початку не був підсудний Господарському суду Рівненської області, тобто провадження в справі було відкрито з порушенням правил підсудності.

Щодо посилання скаржника на порушення судом першої інстанції приписів ст. 176 ГПК України, а саме що суд не вирішив питання про передачу справи за територіальної підсудністю на стадії відкриття провадження у справі, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Приписами ст. 176 ГПК України не встановлено обов`язку для господарського суду при відкриті провадження у справі встановлення територіальної підсудності справи, у випадку коли відповідачем є юридична особа. Частинами 6-10 ст. 176 ГПК України врегульовано, що суд з метою визначення територіальної юрисдикції справи встановлює місцезнаходження відповідача тільки у випадку коли останній є фізичною особою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Тобто, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий господарський позов.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70). "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосування пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; рішення у справі "Файєд проти Сполученого Королівства" (Fayed v. the United Kingdom) від 21 вересня 1980 року, заява № 17101/90, § 65).

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що ст. 279 ГПК України передбачено скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи у випадку прийняття такого рішення з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Враховуючи викладене, передання справи за належною територіальною юрисдикцією не призводить до порушення прав позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом і законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції, лише з підстав недотримання процесуальних норм щодо територіальної юрисдикції.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржниками не надано достатніх належних, допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, ухвалу Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020р. у справі № 918/914/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Журавлина" - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Журавлина" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 11.02.2020р. у справі № 918/914/19 - без змін.

2. Справу № 918/914/19 надіслати Господарському суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "26" березня 2020 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.