ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2020 року м.Дніпро Справа № 904/4853/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мороза В.Ф. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Вечірко І.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2019 (суддя Бондарєв Е.М.)

у справі №904/4853/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Мануйлової Олени Степанівни, Запорізька область, м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг", Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське

про стягнення 54 190,87 грн. заборгованості за надані послуги

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Мануйлова Олена Степанівна звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою №17/10 від 17.10.2019 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" 54 190,87 грн. заборгованості за надані послуги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що готельні послуги отримані відповідачем у квітні 2019 року на загальну суму 54 190,87 грн. своєчасно та повністю не оплачені.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2019 у справі №904/4853/19 позовні вимоги задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" на користь Фізичної особи-підприємця Мануйлової Олени Степанівни 54 190,87 грн. заборгованості за надані послуги та 1 921,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем на підставі заявок відповідача було надано послуги на поселення співробітників останнього у готелі Intouristhotel та виставлено рахунки на оплату наданих послуг на загальну суму 54 190,87 грн. У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем своїх зобов`язань позивачем було надіслано на адресу відповідача лист-вимогу та претензію про сплату суми вартості наданих послуг. Оскільки оплати наданих послуг відповідачем не здійснено, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з останнього 54 190,87 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким позов фізичної особи-підприємця Мануйлової Олени Степанівни залишити без розгляду.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рахунки, виставлені позивачем не відповідають ознакам первинного документа, оскільки ними не фіксуються будь-які господарські операції та мають лише інформативний характер, а тому не можуть бути використані як належні докази наявності заборгованості. Окрім того, надані в матеріали справи акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не підписані відповідачем, тому відповідні послуги не прийняті останнім, а такі акти не підтверджують наявність заборгованості.

Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази щодо фактичного здійснення операції, оскільки формальна наявність у справі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), рахунків-фактур, заявок та податкових накладних не є достатнім і беззаперечним, документальним і фактичним підтвердженням виконання робіт і не дає можливості зробити висновок про фактичне проведення господарських операцій.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2019 у справі №904/4853/19 у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

13.01.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній вважає рішення суду обґрунтованим та прийнятим у відповідності з нормами законодавства. Проти апеляційної скарги заперечив та вказав, що перелік осіб, які проживали в готелі під час відрядження у повному обсязі відповідає переліку заявлених осіб , які вказані у заявці. Підтвердженням наданих послуг є складені акти виконаних робіт, які надсилалися на адресу відповідача, а також податкові накладні, які були зареєстровані належним чином. Відповідач дійсно не підписав акти виконаних робіт, не здійснив оплату, проте скористався правом одержання витрат за зареєстрованими податковими накладними. Таким чином останній визнав обсяг наданих послуг, проте ухиляється від виконання зобов`язання в частині оплати таких послуг.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем на адресу позивача були надіслані заявки на поселення клієнтів:

1) від 05.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №268-к від 08.04.2019 - ОСОБА_1 з 10.04.2019 по 11.04.2019;

2) від 10.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №268-к від 08.04.2019 - ОСОБА_6 з 10.04.2019 по 11.04.2019, ОСОБА_2 з 08.04.2019 по 10.04.2019;

3) від 09.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №265-к від 09.04.2019 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5, ОСОБА_11 з 09.04.2019 по 11.04.2019, ОСОБА_6 з 09.04.2019 по 10.04.2019;

4) від 05.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №264-к від 06.04.2019 - ОСОБА_2 з 07.04.2019 по 08.04.2019;

5) від 08.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №264-к від 06.04.2019 - ОСОБА_7, ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з 07.04.2019 по 10.04.2019, ОСОБА_10 з 06.04.2019 по 10.04.2019;

6) від 15.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №273-к від 15.04.2019 - ОСОБА_7 з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 19.04.2019, ОСОБА_15, ОСОБА_2 з 15.04.2019 по 16.04.2019, ОСОБА_12 з 15.04.2019 по 17.04.2019;

7) від 18.04.2019 в період відрядження для вирішення виробничих питань за наказом №278-к від 19.04.2019 - ОСОБА_13 з 22.04.2019 по 23.04.2019.

До поданих заявок відповідачем додано відповідні накази про відрядження зазначених в заявках співробітників, підписані директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" ОСОБА_14 та додано наказ №117-к від 01.02.2019 про призначення останньої на посаду директора.

Згідно вказаних заявок замовник гарантував оплату по безготівковому рахунку.

По факту надання послуг позивачем було складено акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №М-00000575 за рахунком №М-00000513 від 08.04.2019 за проживання 06-10/04.2019 на суму 22 000,00 грн.; №М-00000576 за рахунком №М-00000527 від 09.04.2019 за проживання 09-11/04.2019 на суму 14 400,00 грн.; №М-00000611 за рахунком №М-00000614 від 19.04.2019 за проживання 15-16-17-19/04.2019 на суму 16 430,00 грн.; №М-00000644 за рахунком №М-00000625 від 23.04.2019 за проживання 22-23/04.2019 на суму 1 360,87 грн. та виставлено рахунки на оплату №М000011973 від 12.04.2019 на суму 22 000,00 грн.; №М000011975 від 12.04.2019 на суму 14 400,00 грн.; №М000012024 від 22.04.2019 на суму 16 430,00 грн.; №М000012030 від 23.04.2019 на суму 1 360,87 грн.

Окрім того позивачем в Єдиному реєстрі податкових накладних по факту надання зазначених послуг було здійснено реєстрацію податкових накладних 261 від 11.04.2019 з розрахунком коригування, №262 від 12.04.2019 з розрахунком коригування, №187 від 19.04.2019, №208 від 23.04.2019 на загальну суму податкових зобов`язань у розмірі 54 190,87 грн.

Разом з тим відповідачем не сплачено вартість послуг наданих позивачем.

21.05.2019 позивач звернувся до ТОВ "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" з листом-вимогою згідно якого просив оплатити вартість наданих послуг у розмірі 54 190,87 грн. згідно виставлених рахунків.

31.05.2019 відповідачем отримано зазначений лист, проте залишено його без відповіді.

В подальшому позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію вих. №24/07-19 від 24.07.2019, згідно якої ФОП Мануйлова просила оплатити рахунки, які неодноразово надсилалися на адресу ТОВ "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" на загальну суму 54 190,87 грн., у тому числі 9 031,81 грн. ПДВ.

Згідно накладної «Експрес пошти», відповідач отримав зазначену претензію 26.07.2019.

Відповідач своїх зобов`язань з оплати вартості наданих готельних послуг не виконав, що і стало підставою для звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202, статтею 205 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з частиною 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно п. 1.3 Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, що затверджені наказом Державної туристичної адміністрації України від 16.03.2004 року № 19 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2004 р. за № 413/9012 -замовник, це фізична або юридична особа, в тому числі суб`єкт туристичної діяльності, яка укладає відповідний договір на надання готельних послуг від імені та на користь споживача та здійснює оплату за цим договором (надає гарантії щодо оплати за цим договором), а бронювання номерів (місць), це процес замовлення замовником готелю основних і/або додаткових послуг у певному обсязі, з метою використання послуг в обумовлені терміни конкретним споживачем або групою споживачів.

Відповідно до вказаного пункту готельна послуга - дії (операції) підприємства з розміщення споживача шляхом надання номера (місця) для тимчасового проживання в готелі, а також інша діяльність, пов`язана з розміщенням та тимчасовим проживанням. Готельна послуга складається з основних та додаткових послуг, що надаються споживачу відповідно до категорії готелю;

Пунктом 3.1 названих Правил передбачено, що готель має право укладати договір з замовником (споживачем) на бронювання номерів (місць) шляхом підписання його двома сторонами, а також шляхом прийняття заявки на бронювання за допомогою поштового, телефонного або іншого зв`язку (засобів електронної пошти, включаючи факсимільну), який дозволяє достовірно встановити належність заявки споживачу або замовнику. Договір вважається укладеним тільки в разі письмового акцепту готелем направленої йому заявки на бронювання та досягнення сторонами згоди в обумовленій формі щодо всіх істотних умов.

Пунктом 3.6. Правил визначено, що договір про надання основних готельних послуг споживачу вважається укладеним після оформлення документів на проживання (заповнення анкети, реєстрації) та засвідчується розрахунковою квитанцією або іншим розрахунковим документом, що підтверджує укладення договору і містить у собі: найменування готелю, його реквізити (для приватного підприємця - прізвище, ім`я по батькові, інформацію про державну реєстрацію); прізвище, ім`я та по батькові споживача; інформацію про номер (місце в номері), що надається; ціну номера (місця в номері); інші необхідні дані на розсуд готелю.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких договорів у формі єдиного письмового документу сторонами не складалося, проте відповідачем було надіслано позивачу заявки, які прийняті останнім, про бронювання номерів у готелі Intouristhotel на період відрядження співробітників ТОВ "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" та надано копії наказів про відрядження таких співробітників, підписані директором підприємства.

Таким чином між сторонами було укладено договір надання послуг у спрощений спосіб.

Як передбачено статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано послуги поселення співробітників відповідача вартість яких складає 54 190,87 грн., що підтверджується готельними рахунками, які були виставлені позивачем, та до яких було включено послуги проживання, сніданки та стоянка автомобілів, які надавались особам, зазначеним в заявках позивача.

Нормами статті 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

По факту наданих послуг, позивачем були складені акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), що підтверджують надання послуг, зазначених у заявках та виставлено рахунки для оплати таких послуг, які відповідачем сплачено не було.

Матеріалами справи підтверджується неодноразове звернення позивача до відповідача з вимогами про сплату суми заборгованості, зокрема, наявні докази надіслання листа-вимоги від 21.05.2019 та претензії від 24.07.2019, які були отримані відповідачем, про що міститься підпис представника відповідача на повідомленні про вручення поштового відправлення та накладній «Експрес Пошти».

Відповідачем не сплачено суму заборгованості та залишено без відповіді претензії позивача.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів належного виконання зобов`язання в частині оплати вартості наданих послуги у розмірі 54 190,87 грн., колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми 54 190,87 грн. вартості наданих послуг.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вже було зазначено статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідач заперечує факт надання послуг, проте не надає жодного доказу на підтвердження своїх тверджень. Як вбачається з матеріалів справи відповідач систематично, протягом певного часу надсилав на адресу позивача заявки на поселення співробітників на час відрядження. Доказів скасування бронювання в матеріали справи не надано. Апелянт не заперечував проти надання таких послуг, не заявляв про неналежне надання послуг чи їх ненадання. Після надання послуги, останній звертався з наступною заявкою на бронювання номерів для інших співробітників. Таким чином, останнім схвалювалися послуги, надані позивачем. Окрім того колегія зазначає, що всі заявки та накази про відрядження підписані керівником підприємства Сургутановою А.В. та скріплені печаткою підприємства. Докази наявності повноважень керівника підтверджуються як копією наказу про призначення Сургутанової А.В. на посаду директора підприємства ТОВ "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" так і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факту ненадання позивачем послуг та відсутності обов`язку у останнього оплатити вартість наданих послуг.

Згідно частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Окрім того, згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

За умовами частин першої, другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.44.1. статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п. 201.1. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Даною статтею встановлений перелік обов`язкових реквізитів, які зазначаються в податковій накладній.

За п.201.10. статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Таким чином законодавством передбачений обов`язок продавця товарів/послуг скласти податкову накладну.

Як вже зазначалося, позивачем в Єдиному реєстрі податкових накладних по факту надання зазначених послуг було здійснено реєстрацію податкових накладних 261 від 11.04.2019 з розрахунком коригування, №262 від 12.04.2019 з розрахунком коригування, №187 від 19.04.2019, №208 від 23.04.2019 на загальну суму податкових зобов`язань у розмірі 54 190,87 грн.

Зазначені податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та мають відмітку контролюючого органу про її прийняття, та квитанції про реєстрацію даної податкової накладної в ЄРПН.

Відповідно до статті 1 Закон № 996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

У пункті 201.7 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином позивачем по факту надання послуг, було вчинено всі необхідні дії для правильного ведення бухгалтерського обліку та у встановлені законом строки складені обов`язкові документи.

Непідписання актів наданих послуг, по факту надання таких послуг, які схвалювалися певними діями відповідача, не звільняють останнього від оплати вартості фактично наданих послуг, адже ним не спростовано належними та допустимими доказами ненадання відповідних послуг.

Окрім того аргументи відповідача наведені в якості обґрунтування щодо не виникнення у замовника обов`язку оплатити надані послуги, з огляду на те, що рахунок-фактура за своїми ознаками не є первинним документом, а містить лише платіжні реквізити та носить інформаційний характер колегія зазначає, що ненадання рахунку-фактури, по своїй суті, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні приписів Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунка-фактури не звільняє відповідача від обов`язку оплатити надані послуги.

Таким чином місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не навів вмотивованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги та вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2019 у справі №904/4853/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.2019 у справі №904/4853/19 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "Кью.Еф.Ем. Кейтерінг".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя І.О.Вечірко