Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1310/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ясинецька Н.М. - дов. №10/444 від 20.12.2019;

від відповідача: Латишев Р.А. - розпорядження №61-К від 30.09.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Комунального підприємства "Житомирводоканал" Житомирської міської ради

до Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства

про стягнення 911 984 грн.49 коп.

Комунальне підприємство "Житомирводоканал" Житомирської міської ради звернулося до суду з позовом про стягнення з Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства 911984,49грн, з яких 817833,17грн основного боргу, 60778,16грн пені, 11083,00грн 3%річних, 22290,16грн інфляційних за договором №1438 від 20.01.2010 про відпуск води з комунального водопроводу та приймання стічних вод в комунальну каналізацію.

Ухвалою від 16.12.2019 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

22.01.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач підтверджує заборгованість у розмірі 801568,20грн, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 11083,00грн 3% річних, 22290,16грн інфляційних та зменшити розмір пені до 10%.

Ухвалою від 11.02.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу №906/1310/19 до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 16.03.2020 представник позивача позов підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача наголосив, що під час підготовчого провадження відповідач суму основної заборгованості визнав у повному обсязі та сплатив 250000,00 грн. Просив суд врахувати тяжке фінансове становище підприємства та зменшити розмір заявленої до стягнення пені.

Згідно зі ст.191 ГПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Судом встановлено, що представник відповідача не обмежений на вчинення вказаної процесуальної дії, його дії не суперечать інтересам особи, яку він представляє. Часткове визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи приписи ч. 3 ст. 185 ГПК України, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

20.01.2010 між комунальним підприємством "Житомирводоканал" Житомирської міської ради позивач, виконавець) та Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством (відповідач, споживач) укладено договір № 1438 від 20.01.2010 про відпуск води з комунального водопроводу та приймання стічних вод в комунальну каналізацію (далі Договір (а.с. ).

За п. 1.1. Договору, виконавець зобов`язався постачати споживачу воду із комунального водопроводу і приймати від нього стоки у комунальну каналізаційну систему міста Житомира.

Відповідно до п. 1.2. Договору споживач зобов`язався своєчасно і в повному обсязі на умовах даного договору оплачувати надані йому Виконавцем послуги з водопостачання та водовідведення за встановленими органами місцевого самоврядування тарифами згідно виставлених рахунків.

За п. 5.4. Договору, розрахунковий період за послуги виконавця встановлюється в один календарний місяць, з першого календарного дня по останній календарний день місяця, в якому споживач користується послугами виконавця.

Згідно п. 5.6. Договору, платіжні документи за відпущену воду і прийняти стічні води, а також підвищений тариф за скиди нормативних забруднень належить сплаті в п`ятиденний період з дня їх вручення.

У разі виникненя у споживача заборгованості за даним договором, виконавець має право всі кошти, перераховані споживачем за водопостачання та водовідведення, зараховувати в погашення існуючої заборгованості найдавнішим терміном її виникнення.

Позивач вказує, що в період з лютого по листопад 2019 року надав відповідачу послуги з відпуску води з комунального водопроводу та приймання стічних вод в комунальну каналізацію.

Оскільки відповідач надані послуги в повному обсязі не оплачував, станом на 30.11.2019 року за останнім утворилася заборгованість у розмірі 817 833,17 грн, що стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

Крім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 60778,16грн пені, 11083,00грн 3%річних, 22290,16грн інфляційних.

Відповідач, згідно відзиву на позовну заяву (а.с. 89-91), суму боргу у розмірі 801568,20 грн визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в

частині стягнення 11083,00грн 3%річних, 22290,16грн інфляційних. Також просив врахувати тяжкий фінансовий стан підприємства, а також те, що він не є кінцевим споживачем наданих послуг та зменшити розмір пені до 10%.

Оцінивши в сукупності надані до справи документи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір від 20.01.2010 за своєю юридичною природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджено, що в період з лютого по листопад 2019 позивач надав відповідачу послуги та виставив рахунки на оплату на загальну суму 3032878,28 грн (а.с. 17-26).

Натомість, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вказаних робіт виконав частково на суму 2215045,11грн (а.с. 46-67), заборгувавши позивачу 817833,17грн.

Вказану суму боргу відповідач підтвердив у відзиві на позовну заяву (а.с. 89-92) та його представник в судовому засіданні.

В процесі розгляду справи відповідач перерахував позивачу суму основного боргу у розмірі 250000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням №668 від 17.12.2019 на суму 150000,00грн та №690 від 24.12.2019 на суму 100000,00грн (а.с. 99-100).

Пунктом 2 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору (а.с. 55-57).

Дослідивши викладені вище обставини, суд дійшов висновку про те, що у даній справі дійсно відсутній предмет спору в частині стягнення 250000,00грн основного боргу, у зв`язку з чим провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 567833,17 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, у п.6.3. Договору сторони визначили, що в разі прострочки споживачем оплати платіжних документів в термін вказаний в договорі, за кожен прострочений день нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день прострочки від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Як вбачається з розрахунків позивача (а.с. 103-107), пеня в сумі 60778,61грн ним нарахована за період з 01.06.2019 по 04.12.2019 . Перевіривши наведений позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені у розмірі 60778,16 грн є обґрунтованою та вірною.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних (а.с. 103-107), суд встановив, що вимога про їх стягнення за період з 01.02.2019 по 04.12.2019 у розмірі 11083,00грн є обґрунтованою.

Що стосується інфляційних, то згідно абз. 2, 3 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права", слід враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Однак, при здійсненні розрахунку інфляційних позивач не врахував дифляційні процеси, а також здійснив не вірне визначення сум заборгованості по кожному з місяців за визначений ним період їх нарахування, що також не заперечив представник позивача в судовому засіданні. У розрахунку відповідача (а.с.128) наведено вірне їх визначення за виключенням червня, липня та вересня 2019, оскільки у вказані місяці заборгованість, на яку слід було нараховувати інфляційні, становила 29000,00 грн, 416512,28 грн та 672904,99 грн, відповідно. За розрахунком суду, здійсненого за визначений позивачем період з 01.02.2019 по 31.10.2019, з урахуванням дифляційних процесів та здійснених відповідачем проплат, сума правомірно заявлених до стягнення інфляційних складає 16681,50грн. У стягненні 5608,66 грн інфляційних слід відмовити.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, викладеного у відзиві на позовну заяву, суд враховує таке.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора, у разі порушення зобов`язання, шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018р. у справі №917/1068/17, від 22.01.2019р. у справі №908/868/18, від 13.05.2019р. у справі №904/4071/18, від 22.04.2019р. у справі №925/1549/17, від 30.05.2019р. у справі №916/2268/18, від 04.06.2019р. у справі №904/3551/18.

Зважаючи на вищенаведене, суд враховує, що відповідач не є кінцевим споживачем наданих позивачем послуг, а надає послуги з водопостачання та водовідведення для смт. Новогуйвинське, що впливає на дотримання порядку та строків проведення розрахунків. Як вбачається з листа № 28 від 22.01.2020 (а.с.96), вся заявлена до стягнення сума боргу є боргом населення за отримані послуги з водопостачання та водовідведення. Крім того, суд бере до уваги тяжке фінансове становище відповідача, що вбачається із довідки про дебіторську заборгованість станом на 01.01.2020, фінансової звітності (балансу) за 2018 та за 9 місяців 2019 року (а.с. 93-98).

Водночас суд враховує співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховуючи, що сам позивач не вказує які саме та у якому розмірі збитки йому заподіяні в результаті допущеного відповідачем порушення виконання його зобов`язань за Договором. Так, суд зважає на інфляційні процеси, які несуть негативні наслідки при простроченні розрахунків та враховує, що позивач компенсує свої втрати у цій частині шляхом нарахування та заявлення до стягнення інфляційних та 3% річних за весь період прострочення.

Суд також враховує позицію Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, з мотивувальної частини рішення якої вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, виходячи з обґрунтовано заявленої її суми, на 50 % - до 30389,08 грн.

При цьому судом взято до уваги приписи підпункту 9.4. пункту 9 постанови ВГСУ "Про судове рішення" від 23.03.2012 № 6 про те, що у резолютивній частині рішення господарські суди повинні зазначати про часткове задоволення майнових вимог, у тому числі в разі зменшення розміру неустойки згідно з пунктом 3 статті 83 ГПК, - про відмову в позові в решті вимог, припинення провадження або залишення без розгляду позову у цій частині.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, до стягнення з відповідача підлягає 567833,17 грн основного боргу, 11083,00 грн. 3% річних, 16681,50 грн інфляційних, 30389,08 грн пені. Провадження у справі в частині стягнення 250000,00 грн основного боргу слід закрити на підставі п. 2 ч.1 ст.231 ГПК України. У стягненні 5608,66 грн інфляційних та 30389,08 грн пені відмовити.

При розподілі судового збору враховується, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 551 ЦК України, покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами. Судовий збір в сумі 3750,00грн, сплачений за вимогою щодо якої суд закриває провадження у справі, на підставі п.5 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" (250000,00 грн основного боргу), підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду за його к л о п о т а н н я м.

При цьому, оскільки відповідач визнав позов в частині стягнення 567833,17грн, судом взято до уваги приписи ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір", згідно яких, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, в и з н а н н я позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає про визнання позову, надійшов на адресу суду 22.01.2020, тобто до початку розгляду справи по суті, 50% судового збору від визначеної його суми, що пропорційно співвідноситься з розміром визнаних позовних вимог (4258,75грн), підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду.

Решта 50% судового збору із визнаних позовних вимог (4258,75 грн) покладається на відповідача. Також на відповідача покладається судовий збір, визначений в частині різниці між визнаними та задоволеними позовними вимогами (1328,14 грн), в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 73-79, 86, 123, 129, 191, п.2 ч.1 ст. 231, ст. 233, 236-238, 24 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства "Житомирводоканал" Житомирської міської ради до Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства задовольнити частково.

2. Зменшити розмір пені на 50% - до 30389,08 грн.

3. Стягнути з Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (12441, Житомирська обл., Житомирський р-н., смт. Новогуйвинське,вул. Миру, буд. 15, ід.код 30273396) на користь Комунального підприємства "Житомирводоканал" Житомирської міської ради (10005, Житомирська обл., місто Житомир, вул. Чуднівська, буд. 120, ід.код 03344065):

- 567833,17 грн основного боргу;

- 11083,00 грн. 3% річних;

- 16681,50 грн інфляційних;

- 30389,08 грн пені;

- 5586,89 судового збору.

4. Закрити провадження у справі в частині стягнення 250000,00 грн основного боргу.

5. У стягненні 5608,66 грн інфляційних та 30389,08 грн пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 26.03.20

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи;

2,3 - сторонам (рек.).