ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2020 р. Справа№ 910/15268/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020

у справі № 910/15268/19 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

про стягнення 60 346, 03 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про стягнення 60 346,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № К 115595 від 18.01.2019, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 року провадження у справі № 910/15268/19 закрито в частині стягнення заборгованості в розмірі 34 746, 88 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Українська транспортна страхова компанія" на користь ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" страхове відшкодування у розмірі 23 046,73 грн та судовий збір у розмірі 1 839, 75 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, керуючись приписами ст. ст. 512, 514, 993, 1187, 1188 ЦК України, ст. ст. 16, 20, 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 22, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" дійшов висновку, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. При цьому, визначаючи розмір суми відшкодування, суд виходив з рахунку-фактури станції технічного обслуговування та платіжного доручення про сплату вартості відновлювального ремонту з урахуванням її зменшення на суму франшизи та в межах ліміту відповідальності, визначеного полісом.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ "Українська транспортна страхова компанія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 року у справі № 910/15268/19 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити частково в розмірі 3098,40 грн, а в задоволенні решти вимог - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на невірному застосуванні норм матеріального права. Так, апелянт стверджує, що судом помилково було визначено розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача, на підставі рахунку-фактури станції технічного обслуговування, оскільки в силу приписів ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вказаний розмір підлягає обов`язковій оцінці спеціалістом у відповідній галузі знань. У зв`язку з цим, відповідач вважає, що наданий ним висновок аварійного комісара, яким визначено вартість відновлювального ремонту в сумі 35746,88 грн, є єдиним належним доказом на підтвердження розміру матеріального збитку. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин вищенаведену норму закону, що призвело до неправильного вирішення спору в частині визначення розміру страхового відшкодування позивачу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2020, справа № 910/15268/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), судді Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ "Українська транспортна страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/15268/19 в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Запропоновано учасникам справи подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

В межах встановленого судом процесуального строку від ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач посилається на те, що місцевим господарським судом на підставі вірної оцінки поданих учасниками справи доказів дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог. На думку позивача, підтвердженням фактичних витрат ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" є платіжне доручення про сплату страхового відшкодування шляхом перерахування на рахунок станції технічного обслуговування суми коштів на відновлювальний ремонт. Крім того, позивачем до позовної заяви було долучено акт виконаних робіт № 17165 від 27.05.2019, яким підтверджується що застрахований автомобіль був відремонтований на суму 58793,61 грн.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово виклали свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова прийнята Північним апеляційним господарським судом за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 18.01.2019 між ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (страховик за договором) та ТОВ "Інтелекшуал Констракшн" (страхувальник за договором) було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № К 115595, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з: 4.1. володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом, визначеним у п. 5 цього Договору, Додатковим обладнанням, визначеним у п. 6 Договору; 4.2. із життям, здоров`ям та працездатністю водія і пасажирів у ТЗ, внаслідок нещасного випадку.

За умовами вказаного договору застрахованим транспортним засобом значиться автомобіль «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 року випуску.

20.03.2019 в м. Києві по вул. Заболотного (Одеська площа) сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Ауді», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якої завдано пошкоджень вказаним транспортним засобам.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2019 у справі №752/6882/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Згідно з рахунком-фактурою № 17165 від 22.03.2019, виставленим ФОП Рибачук Т.З., та актом виконаних робіт № 17165 від 27.05.2019, вартість ремонту автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 58 793,61 грн.

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування 15.04.2019 страховиком складено страховий акт № 81, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 58 793,61 грн.

На виконання умов договору страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 58 793,61 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3Р032208 від 19.04.2019.

У відповідності до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/8093133 від 13.12.2018 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Ауді», д.н.з. НОМЕР_2 застрахована у відповідача - ПАТ "Українська транспортна страхова компанія". Строк дії з 14.12.2018 до 13.12.2019.

ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", виплативши страхувальнику вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , згідно договору добровільного страхування транспортного засобу № К 115595 від 18.01.2019, звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача шкоди в порядку ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України в розмірі 60 346,03 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", яка кореспондується з приписами ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" здійснено відшкодування вартості відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу в загальній сумі 58 793,61 грн шляхом перерахування вказаних коштів на рахунок станції технічного обслуговування, що підтверджується платіжним дорученням № 3Р032208 від 19.04.2019.

Отже, беручи до уваги вищевстановлені обставини та положення вказаних норм матеріального права, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

При цьому, станом на час настання страхового випадку цивільно-правову відповідальність особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, було застраховано відповідачем на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/8093133 від 13.12.2018.

Згідно ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За приписами п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями ст. 29 цього Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 22.1 статті 22 зазначеного Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Отже, як вірно зазначено місцевим господарським судом, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно з підпунктом 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Частиною 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшизою є - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

На підставі наявних у справі доказів, судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/8093133 від 13.12.2018 ліміт за шкоду по майну становить 100 000,00 грн, франшиза - 1 000,00 грн.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок суми шкоди, спричиненої настанням дорожньо-транспортної пригоди, колегією суддів встановлено що він проведений з урахуванням зменшення суми на узгоджений сторонами в полісі № АМ/8093133 від 13.12.2018 розмір франшизи.

Згідно з п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395, коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ тощо. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Як вбачається з матеріалів справи, коефіцієнт фізичного зносу застрахованого транспортного засобу «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 року випуску дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (20.03.2019) строк його експлуатації не перевищував 7 років. Доказів наявності обставин, зазначених в п.7.39 Методики, матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Відтак, судом першої інстанції правомірно було встановлено відсутність підстав для застосування у даній справі коефіцієнту фізичного зносу вказаного транспортного засобу.

Разом з цим, визначаючи розмір здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування, пов`язаного з пошкодженням застрахованого автомобіля згідно договору добровільного страхування, суд виходив з того, що долучені до матеріалів справи рахунок-фактура № 17165 від 22.03.2019, складений станцією технічного обслуговування, та платіжне доручення № 3Р032208 від 19.04.2019 є належними і допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України для підтвердження вказаних обставин.

Також, в суді першої інстанції відповідачем був поданий документ - «Визначення величини відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу № 36-1-19К від 08.11.2019», який складений аварійним комісаром ОСОБА_3 (а.с.68-75). Відповідач, посилаючись на вказаний документ та приписи ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», наполягає на тому, що єдиним належним доказам розміру завданої шкоди є звіт (акт) про оцінку майна, тобто поданий ним висновок аварійного комісара.

Однак, вказані доводи судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17, від 20.03.2018 у справі № 911/482/17, від 06.07.2018 у справі № 924/675/17, від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17).

До того ж, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що поданий відповідачем документ не відповідає ані вимогам, встановленим в п. 4.4 розділу IV «Вимоги до оцінки транспортних засобів та викладення її результатів» Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, ані вимогам ст. 98 ГПК України. А тому, не може бути належним і допустимим доказом в спростування факту правильності визначення позивачем розміру завданої шкоди, внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди. Клопотання про призначення у справі судової експертизи відповідачем не заявлялось.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом не було застосовано до спірних правовідносин приписи ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно якої оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. При цьому, частина друга названої статті визначає перелік випадків, у яких проведення оцінки майна є обов`язковою, зокрема, у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом (абз. 10 ч. 2 ст. 7 названого Закону). Відповідач, посилаючись на вказану норму закону, не навів норми Закону, яка б передбачала обов`язковість проведення оцінки для визначення збитків або розміру відшкодування саме у зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, а також з огляду на те, що скаржником належними засобами доказування в порядку ст. 74 ГПК України не було спростовано вірного висновку місцевого господарського суду щодо наявності у відповідача обов`язку з відшкодування позивачу шкоди в загальній сумі 57 793,61 грн, обрахованих з урахуванням ліміту відповідальності та франшизи, судова колегія не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Водночас, згідно наявних в матеріалах справи платіжних доручень, відповідачем під час вирішення спору в суді першої інстанції перераховано позивачу в рахунок сплати страхового відшкодування 34 746,88 грн, що сторонами в суді апеляційної інстанції не оскаржується.

Беручи до уваги те, що в силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження в частині сплаченої відповідачем суми підлягає закриттю, а також з врахуванням вірно наданої судом першої інстанції юридичної кваліфікації наявним у справі доказам, зокрема, в частині визначення розміру завданої шкоди, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 23 046,73 грн (57 793,61 - 34 746,88).

При цьому, закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення 34 746,88 грн відповідає нормам процесуального закону.

Оскільки питання правомірності відмови судом в частині задоволення вимог про стягнення річних та пені апелянтом не порушено, а судом апеляційної інстанції підстав виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги не встановлено, справу переглянуто в порядку ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на невірному застосуванні норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі № 910/15268/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/15268/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №910/15268/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія".

4. Справу №910/15268/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець