ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2020 р. Справа № 914/1158/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Скрипчук О.С.,

секретар судового засідання: Харів М.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» № 467 від 19.12.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/4602/19 від 21.12.2019),

на рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року (повне рішення складено 29.11.2019, м. Львів, суддя Кітаєва С.Б.)

у справі № 914/1158/19

порушеній за позовом

позивача: Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт», м. Трускавець, Львівської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати», м. Трускавець, Львівської області,

про стягнення решта 1027621,08 грн заборгованості та стягнення судових витрат,

за участю представників:

від апелянта/позивача: адвокат Дякон Б.Р. (довіреність № 20 від 13.12.2019), адвокат Копинець А.В. (довіреність № 21 від 13.12.2019),

від відповідача: не прибув,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області 18.06.2019 р. за вх. № 1214 надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» про стягнення 1 027 621,08 грн заборгованості за фактом наданих послуг з постачання мінеральних вод та стягнення судових витрат.

Ухвалою від 24.06.2019р. місцевий господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (том І. а. с. 2-3).

Як вбачається з матеріалів справи, представники позивача та відповідача в судове засідання суду першої інстанції, з`являлися, через канцелярію суду подавали заяви, пояснення, клопотання про витребування доказів, про приєднання доказів до матеріалів справи, відзив позовну заяву, відповідь на відзив, клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, заперечення, клопотання та пропозиції, в т.ч. повторні, клопотання про призначення судової економічної експертизи, у задоволенні якого місцевий суд відмовив (том ІІ, а. с. 112-117), пояснення по суті спору, тощо.

Отже і позивач і відповідач у даній справі були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду даної справи (том І, а. с. 4, 5, 256-257, 263-264, том ІІ, а. с. 1-8, 45, 46, 62, 63-68, 71-77, 78, 79, 80, 81, 82, 94, 95, 96-99, 101, 104-107, 120-121, 122, 134, 210, 215-222, том ІІІ, а. с. 1-2). При ухваленні судом першої інстанції вступної і резолютивної частини рішення у даній справі були присутніми представники позивача та відповідача (том ІІІ, а. с. 35). З огляду на викладене, будь-яке покликання сторін, що рішення місцевого суду було ухвалено за відсутності його представника, апеляційним судом до уваги не приймається.

За наслідками розгляду даної справи, місцевий господарський суд 14.11.2019 р. ухвалив рішення по справі № 914/1158/19, яким в позові відмовив повністю та судові витрати у розмірі 15414,32 грн. поклав на позивача (том ІІІ, а. с. 35, 35-51).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянтом (Приватним акціонерним товариством «Трускавецькурорт») 21.12.2019 подано до Західного апеляційного господарського суду за вхідним № 01-05/4602/19 від 14.11.2019 апеляційну скаргу (том ІІІ, а. с. 60-64).

З підстав зазначених в апеляційній скарзі, скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року по справі № 914/1158/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» повністю, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» решта заборгованості у розмірі 1027621,08 грн за фактом наданих послуг з постачання мінеральних вод та стягнути судові витрати, з тих підстав, що місцевим господарським судом неповно встановлено обставин, які мають значення для справи, та неправильно установлено обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, які є у справі.

Так, скаржник не погоджується з висновком місцевого суду про те, що щомісячні відомості відпуску мінеральних вод за період з 2016-2018 р.р. та довіреності, якими працівникам відповідача надавались повноваження на отримання мінеральних вод у позивача за спірний період, не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні», і тому не підтверджують факту поставки мінеральної води позивачем відповідачу впродовж вказаного періоду. Вказаний висновок суду апелянт вважає таким, що не відповідає обставинам справи.

При цьому, як стверджує апелянт, встановивши, що між сторонами були укладені договори, суд не надав жодної правової оцінки цим договорам, як підставі для виникнення цивільних прав та обов`язків, а також не надав жодної оцінки правовідносинам сторін, які виникли за цими договорами.

Як стверджує апелянт, сама по собі невідповідність документа вимогам, які Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює до первинних документів бухгалтерського обліку не є ознакою того, що цей документ не може бути належним доказом передання речі (товару), оскільки згідно з преамбулою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», положення якого помилково застосував суд, він визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, а не порядок здійснення постачання товарів чи оформлення їх купівлі-продажу.

На переконання скаржника, за правовідносин, які склалися між сторонами у спірний період, відомості відпуску мінеральних вод та довіреності, видані відповідачем своїм працівникам, є належними доказами того, що мінеральні води були прийняті відповідачем.

Апелянт стверджує, що на спростування тої обставини, що позивач передав відповідачу, а відповідач отримав мінеральні води в обсягах, вказаних у позові та у доданих до нього щомісячних відомостях на відпуск мінеральних вод, відповідачем не було надано жодного доказу про неотримання товару, відповідач лише покликався, що документи, які підтверджують передання йому мінеральних вод не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до первинних документів бухгалтерського обліку, а також містять неточності, зокрема у відомостях за січень 2016р. та з серпня 2016 до кінця 2018р. вказано не ТзОВ ГКК «Карпати», а «ТзОВ санаторій «Карпати».

Як зазначає в апеляційній скарзі апелянт, відповідач визнає обставини постачання йому мінеральних вод у вказаних обсягах, але вказує, що це постачання здійснювалось не за договорами, укладеними у спрощеній формі шляхом обміну листами, а за договором №070-01 від 01.01.2015р., що не відповідає дійсності.

Апелянт заперечує висновок суду першої інстанції, що усі щомісячні відомості відпуску мінеральних вод не є первинними документами бухгалтерського обліку також не відповідає обставинам справи, оскільки на думку скаржника, останні містять всі необхідні реквізити відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

На переконання скаржника, є помилковим висновок суду, що запис: «Відповідальний за видачу, підпис, Шоломін А.» та у другій відомості: «Завідувачем бювету філії «Гідрогеологічна режимно-експлуатаційна станція» ПрАТ «Трускавецькурорт», підпис, Шоломін А.» не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції від імені постачальника.

Скаржник вважає хибним висновок суду про те, що довіреності №88 на ім`я ОСОБА_1 та №87 на ім`я ОСОБА_2 від 29.01.2016 р. не підтверджують факт отримання відповідачем мінеральної води, оскільки видані на отримання матеріальних цінностей за рахунками 2011 та 2015 років.

Апелянт не погоджується з висновком місцевого суду, що відсутність товаротранспортних накладних, які б підтверджували переміщення матеріальних цінностей від позивача до відповідача, свідчить про відсутність факту отримання відповідачем мінеральних вод.

Заявник в апеляційній скарзі заперечує, що представник позивача пояснив, що щомісячні відомості на відпуск мінеральних вод (з 2018 року відомостей відбору мінеральних вод) є зведеними, а не первинними обліковими документами.

Апелянт, покликаючись на приписи статей 80, 91 ГПК України, п. 5.27 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації.(Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003)», затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003р. №55, стверджує, що місцевий суд, з порушенням норм матеріального права, прийняв письмові докази, надані відповідачем.

Відповідач, 24.01.2020 за вх. № 01-04/397/20 подав до суду апеляційної інстанції письмовий Відзив на апеляційну скаргу (том ІІІ, а.с. 95-105, 106-138), в повному обсязі заперечує викладене в апеляційній скарзі, оскільки, з тих підстав, як підстави позову, так і апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, адже відповідач здійснив повну оплату на підставі та на умовах договору № 079-01 від 01.01.2015р. і це підтверджується самим позивачем (надано перелік платіжних документів, у яких зазначена дата оплати, сума та підстави); не підтверджені належними та допустимими доказами, позаяк не надано первинних документів, чи їх копій; а також суперечать вимогам Цивільного (ст.ст. 640, 646, 651) та Господарського (ст.ст. 144, 180, 181, 188, 189,190 ) кодексів України та іншим нормам законодавства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 21.12.2019 р. (том ІІІ, а.с. 58) справу № 914/1158/19 розподілено колегії у складі суддів: Данко Л.С. - головуючий суддя, судді Мирутенко О.Л. та Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26 грудня 2019 р. по даній справі відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» № 467 від 19.12.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/4602/19 від 21.12.2019) (том ІІІ, а. с. 59).

Ухвалою ЗАГС від 08 січня 2020 р. справу № 914/1158/19 призначено до розгляду на 28.01.2020 р. (том ІІІ, а. с. 88), про що сторони були належним чином повідомлені, під розписку, відповідач - 14.01.2020 р., апелянт - 15.01.2020, що підтверджується оригіналами повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції (том ІІІ, а. с. 93, 94) .

ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» 24.01.2020 за вхідним № 01-04/397/20 подав (надіслав по-пошті) відзив на апеляційну скаргу (том ІІІ, а. с. 95-105) з додатками (том ІІІ, а. с. 106-132, 133-136), просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Апелянтом/Приватним акціонерним товариством «Трускавецькурорт» подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи попередній (орієнтовний) розрахунок суми 70000,00 грн судових витрат з додатками (том ІІІ, а. с. 140, 141-148).

ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» 28.01.2020 за вхідним № 01-04/483/20 подано клопотання про відкладення розгляду даної справи (том ІІІ, а. с. 149-150).

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 28 січня 2020 розгляд апеляційної скарги у справі № 914/1158/19 відкладено на 25.02.2020, про що сторони були належним чином повідомлені (том ІІІ, а. с. 162/зворот), представники апелянта - під розписку (том ІІІ, а.с. 163), відповідач - рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення (том ІІІ, а.с. 164).

Апелянтом 25.02.2020 р. за вх. № 01-04/1179/20 подано клопотання про долучення до матеріалів справи описів наданих послуг (виконаних робіт) з надання правничої допомоги адвокатами Копинцем А.В. та Дяконом Б.Р. на суму 64000,00 грн, 12400,00 грн відповідно (том ІІІ, а. с. 165, 166, 167).

У судовому засіданні, яке відбулося 25.02.2020 інтереси апелянта/позивача представляли адвокати Копинець А.В. та Дякон Б.Р . , які в повному обсязі підтримали апеляційну скаргу, надавали пояснення по суті апеляційної скарги, брали участь у дослідженні доказів, які наявні в матеріалах справи, заперечували проти доказів, заперечень та доводів представника відповідача, просили скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року по справі № 914/1158/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» повністю, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» решта 1 027621,08 грн заборгованості за фактом наданих послуг з постачання мінеральних вод, та пояснили, що заборгованість, яка заявлена у позові, складається із решта суми 127814,83 грн, не сплачених відповідачем за поставку мінеральної води протягом 2017 р., відповідач частково за поставку мінеральної води в 2017 р. розрахувався у сумі 754 648,92 грн. та заборгованості, яка виникла із не сплатив відповідачем коштів за поставку води у 2018 р. у розмірі 899 806,25 грн., відтак 127 814,83 грн + 899 806,25 грн = 1027621,08 грн. Представники, зокрема, пояснили, що ними відповідачу було поставлено мінеральної води на суму 2554702,50 грн., відповідач сплатив 1527141,42 грн., залишок складає 1027621,08 грн.

У судовому засіданні, яке відбулося 25.02.2020 року, інтереси відповідача представляла адвокат Шумелда Р.Р. Представник відповідача апеляційної скарги позивача - не визнала, проти апеляційної скарги - заперечила, надала пояснення по суті апеляційної скарги, аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу, брала участь у дослідженні доказів, які наявні в матеріалах справи, заперечувала проти доводів та пояснень представників апелянта, зокрема, зазначила, що зі слів довірителя, в період з 27.01.2016 р. по 31.07.2016 р., на відміну від подальшого періоду стягнення, позивач і справді постачав мінеральні води відповідачу, проте між сторонами тривали суперечки щодо ціни товару, представник, зокрема, пояснила, що протягом спірного періоду відповідач взагалі не брав мінеральної води у позивача, просила рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року по справі № 914/1158/19 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи, зі слів довірителя, поставку мінеральних вод позивачем з 31.07.2016 р., не надала жодних вмотивованих пояснень про підприємство поставщика відповідачу таких вод з 31.07.2016 р. та протягом 2017 - 2018 років, оскільки в матеріалах справи такі докази - відсутні.

У судовому засіданні 25.02.2020 по справі № 914/1158/19, за участю представників апелянта/позивача та відповідача, оголошено перерву до 24.03.2020 р. на 10 год. 15 хв., про що представники сторін апелянта/позивача та відповідача повідомлені під розписку (том ІІІ, а. с. 170).

У судове засідання, яке відбулося 24.03.2020 р. представники апелянта/позивача прибули, в повному обсязі підтримали апеляційну скаргу, надавали пояснення по суті апеляційної скарги, додаткових доказів подавати не бажали, просили скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14.11.2019 року по справі № 914/1158/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» повністю, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» суму заборгованості у розмірі 1 027 621,08 грн. Представники апелянта проти відкладення розгляду даної справи заперечили, просять відхилити клопотання представника відповідача, виходячи з того, що ухвалами Західного апеляційного господарського суду участь представників сторін обов`язковою не визнавалась, що представник відповідача приймав участь у судовому засіданні 25.02.2020 р., надавала пояснення по суті апеляційної скарги, аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу, брала участь у дослідженні доказів, заперечувала проти доводів та пояснень представників апелянта, просила рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року по справі № 914/1158/19 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у дане судове засідання не прибула, приймала участь у судовому засіданні 25.02.2020 р., була належним чином, особисто, під розписку, повідомлена про дату, на яку оголошено перерву у судовому засіданні (том ІІІ, а. с. 170). Відповідач, 20.03.2020 р. подав суду клопотання електронною поштою 20.03.2020 та надіслав по-пошті 23.03.2020 р. за вх. № 01-04/1754/20 клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв`язку із проголошенням 12.03.2020 р. до 03.04.2020 р. на усій території України карантину відповідно до постанови КМ України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19».

Статтею 273 ГПК України визначено строки розгляду справи в апеляційній інстанції.

Так, ч. 1 статті 273 ГПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, з урахуванням наведених вище обставин, обговоривши доводи апеляційної скарги, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, прийшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи, в т.ч. з підстав зазначених відповідачем у клопотанні від 23.03.2020 р. за вх. № 01-04/1754/20 про відкладення розгляду даної справи у зв`язку із проголошенням 12.03.2020 р. до 03.04.2020 р. на усій території України карантину відповідно до постанови КМ України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», ураховуючи рекомендації Ради Суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20, а також те, що відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасників справи за умови, що їх належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстави визначені у частині 2 ст. 202 ГПК України, які слугують підставою для відкладення розгляду справи, у нашому випадку, відсутні, так як апелянт та позивач були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду даної справи та про дату, на яку оголошено перерву у судовому засіданні, під розписку.

Відповідно до частини 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У клопотанні відповідача про відкладення розгляду даної справи на інший день, жодним чином не йдеться про надання відповідачем будь-яких інших та/або додаткових доказів, документів, крім тих, що ними були подані протягом розгляду даної справи у суді першої та другої інстанцій.

В ухвалі суду апеляційної інстанції від 08.01.2020 р. по справі № 914/1158/19 (том ІІІ, а. с. 88), якою призначено дану справу до розгляду 28.01.2020 р. на 10 год. 30 хв., та ухвалою цього ж суду від 28 січня 2020 р. по справі № 914/1158/19 (том ІІІ, а. с. 161-162) - участь повноважних представників сторін обов`язковою не визнавалася.

У резолютивній частині ухвали суду від 08.01.2020 р. по справі № 914/1158/19 (том ІІІ, а. с. 88) зазначено, що неявка уповноважених представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті відповідно до положень ч. 12 ст. 270 ГПК України (абзац другий резолютивної частини ухвали).

В резолютивній частині ухвали суду від 28.02.2020 р. по даній справі (п. 3) участь повноважних представників сторін обов`язковою теж не визнавалася.

Як зазначено вище у цій постанові, ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» 24.01.2020 за вх. № 01-04/397/20 надіслано до суду по-пошті Відзив на апеляційну скаргу (том ІІІ, а. с. 95-136), у якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення; у судовому засіданні, яке відбулося 25.02.2020 року, інтереси відповідача представляла адвокат Шумелда Р.Р., яка проти апеляційної скарги - заперечила, надала у судовому засіданні пояснення по суті апеляційної скарги, аналогічні викладеному у Відзиві на апеляційну скаргу, представник брала участь у дослідженні доказів, заперечувала проти доводів, заяв та пояснень представників апелянт/позивача, просила рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року по справі № 914/1158/19 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегією суддів враховано, що права відповідача на звернення до суду та розгляд справи судом апеляційної інстанції, в т.ч. в умовах карантину та отримання ним правничої допомоги не були обмеженими, що слухання даної справи у суді апеляційної інстанції не передбачали обов`язкової присутності учасників сторін, тим більше, що представниками сторін подано суду апеляційної інстанції як усні, так і письмові пояснення по суті апеляційної скарги, інших доказів та пояснень представники сторін подавати не бажають, про що зазначено вище у цій постанові, справа розглядається за наявними в матеріалах справи документами.

З урахуванням наведених вище обставин, апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права дійшов висновку, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» задовольнити, рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року у справі № 914/1158/19 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.01.2015 року між позивачем (постачальником) та відповідачем (споживачем) було укладено Договір №070-01 про надання послуг з постачання мінеральних вод мінералопроводом (на вивіз) та для відбору в бюветах.

Відповідно до п. 4.1. даного Договору, останній вступає в силу з дня його підписання і діє до 31 грудня 2015 року.

Відповідно до п. 7.2 Договору, умови Договору можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документу.

З умов Договору не вбачається, що сторони дійшли згоди щодо пролонгації договору.

Додатком №1 до зазначеного Договору є «Розцінка за послуги згідно з Договором (з 01.01.2015 р.)», у якому сторони погодили назву мінеральних вод, одиницю виміру та ціну.

До закінчення дії Договору, 01.04.2015 року, між сторонами була укладена Угода №010-04 про внесення змін до Договору №070-01 від 01.01.2015 р. про надання послуг з постачання мінеральних вод мінералпроводом (на вивіз) та для відбору в бюветах, якою внесено зміни в Додаток №1 до Договору та викладено його в новій редакції.

В порядку, передбаченому п.7.2. сторони не вносили змін в умови п.4.1. цього Договору, яким врегульовано його строк дії. Таким чином, Договір від 01.01.2015 року припинив свою дії 31 грудня 2015 року.

За приписами ст.180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього Договору. Згідно зі ст. 631 ЦК України, час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки, є строком дії останнього.

Стаття 599 ЦК України та стаття 202 ГК України встановлюють, що зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Поряд із належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування).

У постанові від 19.03.2019 року у справі 916/626/18 Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати незважаючи на закінчення строку дії договору. Таким чином, зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак, залишилось невиконаним, підлягає виконанню, незалежно від того, що термін дії договору закінчився. Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Верховного суду від 04. 05. 2018 року у справі №927/333/17.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що після закінчення дії Договору № 070-01 від 01.01.2015 року позивач продовжував надавати відповідачу послуги з постачання мінеральної води на підставі зазначеного Договору, а відповідач продовжував їх приймати, а відтак, доводи відповідача про те, що Договір був пролонгований після 31.12.2015 року є необгрунтованими.

Окрім того, Договір №070-01 від 01.01.2015 р. про надання послуг з постачання мінеральних вод мінералпроводом (на вивіз) та для відбору в бюветах не є підставою заявлених позовних вимог позивачем у даній справі.

За доводами позивача в період 2016-2018 роки між ним та відповідачем здійснювались господарські операції з постачання мінеральної води на підставі договорів, укладених у спрощеній формі.

Порядок та особливості укладення договорів, зокрема, господарських, врегульовані ст.ст.638-649 Цивільного кодексу України. За змістом положень ч.1ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1.ст.627 ЦК України).

Ст.632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Якщо ціна у договору не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається, виходячи із звичайних цін, що склались на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

За приписами ст.ст.180, 181 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Істотними є умови, визначені такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозицій однієї сторони укласти договір (оферти) та прийняття пропозиції (акцепту) іншою стороною. Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, прийняття пропозиції щодо укладення договору може відбутись не лише шляхом направлення акцепту у вигляді листа (документу, що відображає повне і безумовне погодження, зазначених та відображених у оферті, істотних умов, а шляхом вчинення дії (дій) з боку акцептанта, зміст та характер якої (яких) відповідає умовам пропозиції укласти договір (п.2 ст. 642 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, не заперечується і сторонами, що позивач скеровував відповідачу лист за №1993 від 03.12.2015 року, у якому повідомляв відповідача що з 01.01.2016 року вартість з послуг постачання мінеральних вод становитиме: мінеральні води для ванн - 240 грн за 1 куб.м; питні мінеральні води (природна мінеральна вода «Нафтуся», джерело № 1, 2, 3) на вивіз - 7500 грн за 1 куб.м; питні мінеральні води (природна мінеральна вода «Нафтуся», джерело № 1, 2, 3) в бюветах - 9,00 грн за 1 ліжко-день (1,2 л). Разом з листом відповідачу було скеровано проект договору без номера та без дати про надання послуг з постачання мінеральних вод мінералопроводом (на вивіз) та для відбору в бюветах разом із Додатком №1 «Розцінка за послуги згідно з Договором з 01.01.2016 р».

22 грудня 2015 р. листом за №840 (який отриманий позивачем 22.12.2015) відповідач повідомив позивача про те, що не погоджується на вказані у листі №1993 від 03.12.2015 року ціни з 01.01.2016 року, вважає їх завищеними, а, оскільки, підприємство позивача є монополістом у видобутку та реалізації мінеральної води на курорті Трускавець, то відповідач повідомив позивача про те, що звернувся у Львівський Антимонопольний комітет для перевірки цін.

Отже, сторони не досягли згоди щодо істотних умов, а саме ціни на поставку води впродовж 2016 року, договір у формі єдиного документа на поставку мінеральної води в 2016 році ними не був підписаний.

Слід зазначити, що проект договору, який був скерований позивачем відповідачу на поставку мінеральної води на 2016 рік не оцінюється судом як пропозиція позивача на укладення договору у формі єдиного документа, оскільки, проект договору не висловлював повної і безумовної волі позивача щодо наміру укласти договір у формі єдиного документа так як не був підписаний позивачем як особою, яка пропонувала його укладення.

Крім того, позивач не звертався до суду щодо врегулювання питання про укладення договору поставки з відповідачем на умовах позивача.

З матеріалів справи вбачається, що 22.01.2016 року за № 83 позивач скерував відповідачу документ - «Пропозиція щодо надання послуг з постачання мінеральних вод», який відповідачем отриманий того ж дня. У Пропозиції №83 позивач вказував, що з 01.01.2016 року вартість послуг з постачання мінеральних вод для усіх споживачів становить: мінеральні води для ванн - 240 грн за 1 куб.м; питні мінеральні води (природна мінеральна вода «Нафтуся», джерело № 1, 2, 3) на вивіз - 7500 грн за 1 куб.м; питні мінеральні води (природна мінеральна вода «Нафтуся», джерело № 1, 2, 3) в бюветах - 9,00 грн за 1 ліжко-день (1,2 л), в т.ч. ПДВ. Повідомлялось також, що про зміну вартості послуг позивач інформував відповідача в грудні 2015 року. У пропозиції йшлось і про те, що у зв`язку із закінченням 31.12. 2015 року строку дії Договору про надання послуг з постачання мінеральних вод мінералопроводом (на вивіз) та для відбору в бюветах, ПрАТ «Трускавецькурорт» в грудні 2015 року було запропоновано відповідачу укласти новий договір на 2016 рік та надано проект відповідного Договору для підписання. Оскільки, до 22.01.2016 року ТзОВ ГКК «Карпати» не укладено з ПрАТ «Трускавецькурорт» новий договір на 2016 рік, позивач повідомляв відповідача, що до моменту укладення відповідного договору, постачання мінеральної води може здійснюватись лише на підставі відповідної заявки (форма заявки додавалась). У пропозиції №83 також повідомлялось, що облік постачання мінеральних вод здійснюватиметься за показниками лічильників (для мінеральних вод для ванн), за відомостями на відпуск мінеральних вод (для питних мінеральних вод на вивіз) та довідками споживача про фактичну кількість проведених його відпочиваючими ліжко-днів (для питних мінеральних вод в бюветах). Повідомлялось також, що постачання мінеральних вод на вивіз здійснюватиметься виключено уповноваженій особі споживача.

Пропозиція № 83 підписана генеральним директором ПрАТ «Трускавецькурорт» В.М.Ждановим та завірена гербовою печаткою товариства.

25.01.2016 року відповідачем оформлена Заявка на постачання мінеральної води. Зі змісту Заявки слідує, що відповідач ТзОВ ГКК «Карпати» просить ПрАТ «Трускавецькурорт» протягом 2016 р. надавати послуги з постачання мінеральних вод, назва яких запропонована позивачем у Пропозиції №83 від 22.01.2016 року. Заявка містила також обсяги постачання по місяцях кожного виду мінеральної води, яку мав намір отримати відповідач. Крім того, у заявці чітко вказано, що відповідач просив позивача про поставку мінеральної води протягом 2016 року на умовах, оголошених ПрАТ «Трускавецькурорт» у Пропозиції № 83 від 22.01.2016 року. Заявка відповідача підписана генеральним директором Грицак Л.Я. та завірена гербовою печаткою товариства.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 01.12 2016 року №2070/1 (який отриманий відповідачем 09.12 2016 року) позивач повідомив відповідача, що вартість з послуг постачання мінеральних вод з 01.01. 2017 року по 31.12.2017 року, включаючи ПДВ, становитиме: мінеральні води для ванн - 280 грн за 1 куб.м; питні мінеральні води (природна мінеральна вода «Нафтуся», джерело № 1, 2, 3) на вивіз - 8750 грн за 1 куб.м; питні мінеральні води (природна мінеральна вода «Нафтуся», джерело № 1, 2, 3) в бюветах - 10,50 грн за 1 ліжко-день (1,2 л).

Лист підписаний генеральним директором ПрАТ «Трускавецькурорт» Ждановим В. М.

25.01.2017 року позивач скерував відповідачу Пропозицію №33 щодо надання послуг з постачання мінеральних вод, яка отримана відповідачем 26.01.2017 року. У пропозиції зазначалась вартість послуг з постачання мінеральної води з 01.01.2017 року. У пропозиції повідомлялось і про те, що до моменту укладення відповідного договору постачання мінеральної води може здійснюватись і на підставі відповідної заявки (форма заявки додавалась). Облік постачання мінеральних вод здійснюватиметься за показниками лічильників (для мінеральних вод для ванн), за відомостями на відпуск мінеральних вод (для питних мінеральних вод на вивіз) та довідками споживача про фактичну кількість проведених його відпочиваючими ліжко-днів (для питних мінеральних вод в бюветах). Постачання мінеральних вод на вивіз здійснюватиметься виключно уповноваженій особі споживача. Пропозиція позивача ПрАТ «Трускавецькурорт» підписана генеральним директором товариства В .М . Ждановим.

02.02.2017 року відповідач оформив та надав позивачу Заявку на постачання мінеральної води протягом першого кварталу 2017 року, у якій визначив обсяги постачання мінеральної води помісячно, види мінеральної води та обсяги. Заявку підписано генеральним директором ТзОВ ГКК «Карпати» Грицаком Л.Я. та завірено гербовою печаткою товариства. Відповідачем надавались позивачу заявки на постачання мінеральної води протягом: 4-5 місяців 2017 року (Заявка від 05.04.2017 року), 6-12 місяців 2017 року (Заявка від 24.05.2017 року).

Як стверджує позивач, ним не надавалась відповідачу нова пропозиція на поставку мінеральної води протягом 2018 року, оскільки умови постачання не змінювались, а також на ринку не було іншого продавця мінеральної води. Відповідач надав позивачу Заявку від 17.01.2018 року на постачання мінеральної води протягом 2018 року.

Відповідно до ч.1. ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегією суддів встановлено, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2016-2018 рр. ПрАТ «Трускавецькурорт» було поставлено ТзОВ ГКК «Карпати» мінеральних вод на загальну суму 2554762,50 грн, а відповідачем оплачено позивачу лише 1527141, 42 грн. Таким чином, решта заборгованості складає 1027621,08 грн, на вказану суму позивачем заявлено позов до суду.

Колегією суддів, на підставі дослідження та оцінки матеріали справи, проведено перевірку розрахунку різниці сум між вартістю фактично поставленого товару та фактично оплаченою відповідачем сумою та з`ясовував, чи наявна у відповідача заборгованість перед позивачем за фактом поставки мінеральних вод, при цьому, апеляційним судом були оглянуті та досліджені документи, що стосуються розрахунку боргу ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» за поставку товару: мінеральної води (послуги з постачання вод) станом на 10.06.2019 р. (том І, а.с. 20), розрахунок поставки мінеральних вод з січня 2016 р. - грудень 2018 р. згідно відомостей відпуску мінеральних вод (том І, а.с. 258-261), інформація про надходження коштів від ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» за поставку мінеральних вод за період з 01.-1.2016 р. по 10.06.2019 р. ( том І, а.с. 21), акт звірки розрахунків (том І. а.с. 22) пропозиція № 83 від 22.1.2016 р, (том І, а.с. 23), заявки на постачання мінеральної води (том І, а.с. 23/зворот, 24), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с. 25, 26, 27, 28), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.32-33), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.38-39), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.44-45), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.50-51), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.56-57), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.62-63), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.68-69), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.74-75, 80-81, 88-89, 95-96), накладні № 35, № 120, № 266, № 345, 432, 569, 683, 782,917, накладні б/н, № 1102, № 1101, накладні б/н , № 1198, № 1199 (том І, а.с. 29, 35, 41, 47, 53, 59, 65,77, 83, 84, 91,92, 98, 99), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 30,36,42,48,54, 60, 66,72,79,85,93, 100), довіреності видані відповідачем своїм працівникам для отримання товару у позивача (том І, а.с. 34, 40, 46, 52, 58, 64, 70,76,82, 90, 97, 107);

За 2017 рік: переписка між позивачем та відповідачем (том І. а.с. 102), пропозиція № 33 від 25.01.17 (том І, а.с. 103), заявки відповідача на постачання мінеральних вод протягом 2017 року (том І. а.с. 104, 105, 106), довіреність № 10 від 04.01.2017 р. (том І, а.с. 107), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.108-110), накладні б/н , №№ 23, 22 (том І, а.с. 111, 112), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 113), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.115-117), накладні б/н , №№ 124, 123 (том І, а.с. 118, 119), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 120),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.122-124), накладні № 225 та б/н на надання послуг (том І, а.с. 125), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 126),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.128-130), накладні № 348 та б/н (том І, а.с. 131), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 132),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.134-136), накладні № 430 та б/н (том І, а.с. 137), акт на відпуск мінеральних вод (том І, а.с. 138),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.140-142), накладні № 521 та б/н (том І, а.с. 143), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 144),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.146-148), накладні № 618 та б/н (том І, а.с. 149), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 150),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.152-154), накладна № 708 та б/н (том І, а.с. 155), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 156),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.158-160), накладна № 837 та б/н (том І, а.с. 161), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 162),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.164-166), накладна № 924 та б/н на надання послуг (том І, а.с. 167), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 168),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.170-172), накладна № 998 та б/н (том І, а.с. 173), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 174),відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.176-178), накладні 1136 та б/н (том І, а.с. 179), акт на відпуск мінеральних вод (том І. а.с. 180).

За 2018 рік: заявка відповідача на постачання мінеральної води протягом 2018 року (том І. а.с. 182), довіреність № 6 від 02.01.2018 р. (том І, а.с. 107), відомості відпуску мінеральних вод (том І, а.с.108-110), накладні б/н , №№ 23, 22 (том І, а.с. 183), відомості відпуску мінеральних вод на січень 2018 р. (том І, а.с.184-187), відомості відпуску мінеральних вод на лютий 2018 р. (том І, а.с.190-193), відомості відпуску мінеральних вод на березень 2018 р. (том І, а.с.196-199), відомості відпуску мінеральних вод на квітень 2018 р. (том І, а.с.202-205), відомості відпуску мінеральних вод на травень 2018 р. (том І, а.с.208-211), відомості відпуску мінеральних вод на червень 2018 р. (том І, а.с. 214-217), відомості відпуску мінеральних вод на липень 2018 р. (том І, а.с. 220-223), відомості відпуску мінеральних вод на серпень 2018 р. (том І, а.с.226-229), відомості відпуску мінеральних вод на вересень 2018 р. (том І, а.с.232-235), відомості відпуску мінеральних вод на жовтень 2018 р. (том І, а.с.238-241), відомості відпуску мінеральних вод на листопад 2018 р. (том І, а.с.244-247), відомості відпуску мінеральних вод на грудень 2018 р. (том І, а.с. 250-253), накладні б/н та акти прийому ресурсів (том І, а.с. 188, 194, 200, 206, 212, 218, 224, 230, 236, 242, 248, 254).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач/апелянт у позовній заяві не вимагав перед судом стягнення з відповідача на свою користь інфляційних та процентів річних, такі вимоги відсутні, позивач клопотав перед судом лише про стягнення решти коштів по факту поставки товару: мінеральних вод у спірний період.

Всього протягом 2016-2018 р.р. ПрАТ «Трускавецькурорт» поставив Відповідачу мінеральних вод на загальну суму 2 554 762,50 грн, Відповідачем оплачено позивачу за згаданий період - 1 527 141,42 грн., сума заборгованості відповідача перед позивачем по факту поставки мінеральних вод за спірний період складає 1 027 621,08 грн. ( 2 554 702.50 грн. - 1 527 141.42 = 1 027 621.08 грн.), в т.ч. решта 127 814.83 грн. - заборгованості, яка залишилася несплаченою відповідачем позивачу за 2017 рік + 899 806.25 грн. - заборгованості не сплаченої відповідачем позивачу по факту поставки товару: мінеральних вод позивачем за 2018 рік ( 127 814,83 грн. + 899 806.25 грн. = 1 027 621.08 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем позивачу по факту поставки мінеральних вод протягом 2017 року, у 2018 р. було сплачено 617 507.50 грн., а також у 2019 році - 137 141.42 грн., що складає 754 648.92 грн, решта, як вказано вище у цій постанові, заборгованість з оплати за поставлений по факту в 2017 р. товар, складає 127 814.83 грн.

За поставлений протягом 2018 року позивачем відповідачу товар: мінеральні води на вивіз в загальній кількості 102,835 куб.м. на загальну суму 899 806.25 грн, відповідач - не розраховувався.

Відповідачем не спростовано факту поставки позивачем мінеральних вод протягом спірного періоду, а також факту часткової оплати ним за фактично поставлений позивачем відповідачу у спірний період товар.

Отже, в даному випадку, обов`язок оплати поставленого товару виникає у відповідача безпосередньо із самого факту поставки.

Так місцевий господарський суд, оцінюючи надані позивачем по даній справі документи на підтвердження поставки відповідачу мінеральних вод, а саме щомісячні відомості відпуску мінеральних вод за період 2016 - 2018 р.р. (з 2018 року відомості відбору мінеральних вод) та довіреності, якими працівники відповідача надавались повноваження на отримання мінеральних вод у вказаний період, суд прийшов до висновку ці документи не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні», а тому не підтверджують факту поставки мінеральної води позивачем відповідачу впродовж вказаного періоду.

Таким висновком суд визнав спростованими обставини того, що позивач передав відповідачу, а відповідач отримав мінеральні води в обсягах, вказаних у позові та у доданих до нього щомісячних відомостях на відпуск мінеральних вод. А відсутність факту постачання мінеральних вод, унеможливлює виникнення у відповідача обов`язку з їх оплати.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок місцевого суду є хибним та не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Господарський суд вірно встановив, що між сторонами відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України та ст. 207 Цивільного кодексу України було укладено господарські договори у спрощеній формі шляхом обміну листами, а саме:

- листом ПрАТ «Трускавецькурорт» № 83 від 22.01.2016р. з пропозицією про постачання мінеральних вод та заявкою Позивача на постачання мінеральних вод на 2016р. від 25.01.2016р., у відповідь на цю пропозицію;

- листом ПрАТ «Трускавецькурорт» №33 від 25.01.2017р. з пропозицією про постачання мінеральних вод та заявками Позивача на постачання мінеральних вод на 1 квартал 2017р. від 02.02.2017р. В подальшому цей договір змінювався в частині доповнення періодів та обсягів постачання мінеральних вод шляхом подання Позивачем заявок на постачання мінеральних вод на квітень-травень 2017р. від 05.04.2017р., на червень-грудень 2017р. від 24.05.2017р. та на 2018 рік від 17.01.2018р. та прийняттям ПрАТ «Трускавецькурорт» цих заявок до виконання.

При цьому суд вказав, що договір не є первинним обліковим документом, оскільки свідчить лише про намір виконання дій в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Господарська операція пов`язана не з фактом укладення договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Встановивши, що між сторонами були укладені договори, місцевий господарський суд не надав жодної правової оцінки цим договорам, як підставі для виникнення цивільних прав та обов`язків, а також не надав жодної оцінки правовідносинам сторін, які виникли за цими договорами.

Як вказувалось у позовній заяві на підставі наведених вище договорів між сторонами виникли відносини поставки.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692). Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч. 2 ст. 692 ).

Тобто, за наведеними вище договорами обов`язком позивача було передати товар (мінеральну воду) відповідачу, а обов`язком відповідача прийняти цей товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар чи надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Таким чином для підтвердження належного виконання позивачем свого обов`язку необхідно надати докази передання товару позивачем та прийняття його відповідачем.

Законодавство не містить особливих вимог до форми чи змісту документа, який складається на підтвердження передання речі (товару). Цей документ лише повинен бути складений таким чином, щоб з його змісту можна було дійти висновку, що річ (товар) прийнята особою (покупцем). Тобто цей документ повинен містити, як мінімум інформацію про товар, який приймається, особу, яка його приймає та підпис цієї особи. Таким документом зокрема може бути накладна, транспортна накладна, акт приймання- передання, розписка про отримання речі та інші документи, які містять вказані дані.

Надані позивачем відомості відпуску мінеральних вод містять інформацію про мінеральні води (вид та обсяг мінеральних вод, які передавались), фізичних осіб, які отримували мінеральні води та їх особисті підписи як засвідчення отримання ними мінеральних вод. Крім цього відомості також містять інформацію про постачальника та покупця, час отримання мінеральних вод та документи, якими покупцем надаються повноваження фізичним особам - працівникам покупця на його представництво перед постачальником, в тому числі повноваження отримувати мінеральні води (довіреності).

Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Сама по собі невідповідність документа вимогам, які Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює до первинних документів бухгалтерського обліку не є ознакою того, що цей документ не може бути належним доказом передання речі (товару).

Згідно з преамбулою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», положення якого помилково застосував суд, він визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, а не порядок здійснення постачання товарів чи оформлення їх купівлі-продажу. Тобто невідповідність документу про продаж чи передання товару вимогам цього закону може свідчити лише про порушення порядку ведення бухгалтерського обліку на підприємстві, але аж ніяк про нездійснення такого продажу чи передання товару взагалі.

До обставин, які входили до предмету доказування у справі не належало встановлення того, чи правильно здійснювалось ведення бухгалтерського обліку на підприємстві позивача, а лише те, чи мав місце факт передання позивачем мінеральних вод відповідачу, наявність якого, в свою чергу, не може ставитись у залежність від того чи відображено таке передання підприємством у своєму бухгалтерському обліку.

Колегія суддів приходить до висновку, що таким чином відомості відпуску мінеральних вод та довіреності, видані власне відповідачем своїм працівникам є належними доказами того, що мінеральні води були прийняті відповідачем.

Отже, колегією суддів встановлено, що за наведених вище обставин, які встановлені судом, у спірний період мав місце, тобто відбувся, факт поставки товару: мінеральних вод, позивачем відповідачу та прийняття цього товару і використання відповідачем у його підприємницькій діяльності, що не суперечить ст. 712 ЦК України.

Як зазначено у ст. 712 ЦК України та постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. по справі № 914/1563/18, обов`язок оплати поставленого товару виникає у відповідача безпосередньо із самого факту поставки.

Відповідач отримував у позивача для своєї діяльності мінеральні води протягом всього спірного періоду, ураховуючи, що на ринку у спірний період не було іншого продавця, не зважаючи на накладення на позивача штрафу у розмірі 68000,00 грн. за зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забезпечення гідромінеральною сировиною, що позивач не мав ліцензії на видобування вод, тощо.

Відповідач не надав суду жодних доказів, в матеріалах справи такі докази відсутні, представником відповідача у судовому засіданні не спростовані, що відповідачу вчиняло поставку мінеральних вод для його (відповідача) підприємницької діяльності у спірний період інше підприємство у зазначеному регіоні. Покликання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, а представника відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що відповідач не отримував у позивача з 31.07.2016 р. мінеральних вод для своєї діяльності, є надуманим та спростовуються матеріалами справи.

Крім цього, відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

На спростування тої обставини, що позивач передав відповідачу, а відповідач отримав мінеральні води в обсягах, вказаних у позові та у доданих до нього щомісячних відомостях на відпуск мінеральних вод відповідачем не було надано жодного доказу. І взагалі, як у своїх заявах по суті, так і у судовому засіданні відповідач не заперечував цю обставину, а лише покликався на те, що документи, які підтверджують передання йому мінеральних вод не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до первинних документів бухгалтерського обліку, а також містять неточності, зокрема у відомостях за січень 2016р. та з серпня 2016 до кінця 2018р. вказано не ТзОВ ГКК «Карпати», а ТзОВ санаторій «Карпати».

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ГПК України, відзив, серед іншого повинен містити обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. Відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Більше того, відповідач сам визнає у своєму запереченні (том ІІ, а. с. 71-77) обставини постачання йому мінеральних вод у вказаних обсягах, але вказує що це постачання здійснювалось не за договорами, укладеними у спрощеній формі шляхом обміну листами, а за договором № 070-01 від 01.01.2015р. Так відповідач у запереченні вказує (абз. 5 зверху мотивувальної частини заперечення на сторінці 2- й тексту заперечення, том ІІ, а. с. 72) що: «Договір від 01.01.2015р. не припинив та не втратив своєї чинності, оскільки сторони продовжували відносини, які виникли на умовах цього договору: позивач продовжував постачання мінеральних вод, а відповідач приймав їх та здійснював оплату, вказуючи у платіжних документах саме цей Договір...». Також відповідач у своєму відзиві вказує (абз.6 зверху мотивувальної частини відзиву на сторінці 3-й тексту, том ІІ, а. с. 3), що: « 25.01.2016р. представник ПрАТ «Трускавецькурорт» представив відповідачу заявку на постачання мінеральної води на 2016р. та попередив, що у випадку не підписання цієї заявки, послуги з постачання мінеральних вод негайно припиняються. За таких обставин на вкрай невигідних для себе умовах ТзОВ «ГКК «Карпати» змушене було підписати вказану заявку, оскільки одним з основних видів діяльності ТзОВ є загальна медична практика, для реалізації якої необхідно безперебійне постачання (тричі на добу) мінеральної води, а єдиним постачальником мінеральних вод на території курорту Трускавець був ПрАТ «Трускавецькурорт».

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Однак місцевим судом вищезазначені обставини помилково враховані не були.

Також необхідно вказати, що навіть і той висновок суду, яким він вмотивував своє рішення, що усі щомісячні відомості відпуску мінеральних вод не є первинними документами бухгалтерського обліку також не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми); дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Усі щомісячні відомості на відпуск мінеральних вод (з 2018 року відомості відбору мінеральних вод), за винятком декількох, які власне і були оцінені судом, містять усі вказані вище реквізити первинного облікового документу, а відтак є такими документами.

Що стосується відомостей відпуску мінеральних вод, яким суд надав оцінку, то висновки суду за результатами такої оцінки в більшості випадків суперечать обставинам справи.

Так при наданні оцінки відомості відпуску мінеральних вод за січень 2016 р. (дві відомості) місцевим господарським судом вказано, що вони не містять назви підприємства, від імені якого їх складено. Однак такий недолік є лише в одній відомості, оскільки в другій чітко вказано: «Відомість відпуску мінеральних вод ТзОВ «ГКК «Карпати» від Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» за січень 2016 року», а сама відомість складена завідувачем бювету філії «Гідрогеологічна режимно-експлуатаційна станція» ПрАТ «Трускавецькурорт».

Також помилковим є висновок суду першої інстанції, що запис: «Відповідальний за видачу, підпис, ОСОБА_6 » та у другій відомості: «Завідувачем бювету філії «Гідрогеологічна режимно-експлуатаційна станція» ПрАТ «Трускавецькурорт», підпис, Шоломін А.» не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції від імені постачальника.

Як вже зазначалось облікові документи повинні містити посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення та особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тобто ідентифікувати особу можна за наявності двох реквізитів: посади особи та її підпису, або інших даних, в тому числі прізвища.

На переконання колегії суддів, вказаний місцевим судом запис в повній мірі дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції від імені постачальника. Судом також вказано одним з недоліків відомостей відпуску мінеральних вод за січень 2016 р. відсутність печаток сторін, але при цьому не наведено жодних положень законодавства (оскільки їх не існує), які б встановлювали вимоги щодо обов`язковості печаток сторін на облікових документах, зокрема тих, які засвідчують передання товару.

Також хибним є висновок місцевого суду про те, що довіреності № 88 на ім`я ОСОБА_1 та №87 на ім`я ОСОБА_2 від 29.01.2016р. не підтверджують факт отримання відповідачем мінеральної води оскільки видані на отримання матеріальних цінностей за рахунками 2011 та 2015 років.

Як вже зазначалося вище довіреності не підтверджують факт отримання товару, а лише факт наявності в особи повноважень на отримання товару.

Вказані довіреності були видані /відповідачем/ 29.01.2016 р. на строк до 29.02.2016 р. на отримання води мінеральної питної. Таким чином вказані в довіреностях особи мали повноваження отримувати у позивача від імені відповідача питні мінеральні води. Те що в довіреностях було вказано про отримання цінностей за pax. 2011 та 2015 років не свідчить про відсутність повноважень. Крім цього вказані рахунки не досліджувались судом першої інстанції.

Висновок місцевого господарського суду про те, що відсутність товаротранспортних накладних, які б підтверджували переміщення матеріальних цінностей від позивача до відповідача свідчить про відсутність факту отримання відповідачем мінеральних вод, на думку колегії суддів, також не має жодного правового обґрунтування.

Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами. Тобто така накладна може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку проте лише за умови перевезення товарів і лише учасниками такого транспортного процесу. Обов`язкова наявність такого документу при постачанні товарів законодавством не передбачена. Крім цього, колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів даної справи, що відносини між сторонами щодо постачання мінеральних вод не передбачали їх перевезення.

Оцінюючи відомості відпуску мінеральних вод за березень та квітень 2016 р. місцевим судом вказано, що в них містяться записи про відпуск мінеральних вод Мартиніву В.М., однак в матеріалах справи відсутні довіреності, видані на ім`я Мартиніва В.М. Відсутність таких довіреностей лише може свідчити про відсутність у цієї особи повноважень на отримання від імені відповідача мінеральних вод, проте аж ніяк не свідчить про відсутність факту постачання відповідачу мінеральних вод у відповідних періодах взагалі.

Щодо висновку місцевого суду про неможливість ідентифікації особи, якій видана довіреність через відсутність у довіреності підпису цієї особи, то такий висновок також не ґрунтується на законодавстві. В довіреностях вказані прізвище, ім`я та по-батькові особи якій видана довіреність, а також паспортні дані цієї особи, на підставі яких можна однозначно ідентифікувати цю особу. Законодавство не містить вимог щодо обов`язкової наявності у довіреності підпису особи, якій видана така довіреність, чого судом першої інстанції враховано не було. Натомість суд вказав, що такі порушення взагалі не дають суду можливості оцінити відомість на відпуск мінеральних вод за травень 2016 р. як належний та допустимий доказ.

Щодо відомостей відпуску мінеральних вод за лютий, червень-грудень 2016 р., 2017 та 2018 р.p., то місцевий суд взагалі не надав їм жодної оцінки, обмежившись лише фразою, що вони складені з аналогічними порушеннями, як і вищенаведені.

Крім цього, надаючи оцінку цим відомостям та довіреностям на їх відповідність Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», місцевий господарський суд не врахував положень ч.2 ст. 9 цього Закону, відповідно до яких неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Також суд не надав оцінки вимозі ПрАТ «Трускавецькурорт» № 208 від 24 квітня 2019 року в якій, крім детального розрахунку заборгованості відповідача з щомісячними обсягами постачання, містилась також заява про те, що оскільки в призначенні своїх оплат за мінеральні води протягом 2016-2018 років ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» вказувало договір №070-01 від 01.01.2015р., який 31.12.2015 припинив свою дію та за яким у ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» станом на 31.03.2016 р. вже не було заборгованості, ПрАТ «Трускавецькурорт» зарахувало сплачені після цієї дати ТзОВ «Готельно-курортний комплекс «Карпати» кошти за поставлені протягом 2016-2018 p.p. мінеральні води по мірі виникнення заборгованості, а саме за мінеральні води поставлені у 2016 році (повністю) та за мінеральні води поставлені у 2017 році (частково), тобто припинення зобов`язань Позивача з оплати відповідних обсягів мінеральних шляхом зарахування відповідно до ст. 601 ЦК України. Не надав суд також оцінки і відповіді відповідача №245 від 02.05.2019р. на вимогу ПрАТ «Трускавецькурорт» № 208 від 24 квітня 2019 року, якою відповідачем не було висловлено незгоду ні щодо обсягів постачання мінеральних вод, ні щодо здійсненого ПрАТ «Трускавецькурорт» зарахування оплат за постачання мінеральних вод.

Слід також вказати, що відповідно до ч. 1, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи є лише підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. А для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як було неодноразово зазначено позивачем, в т.ч. в апеляційній скарзі, та пояснено представником у судовому засіданні, не спростовано відповідачем, первинними документами бухгалтерського обліку є саме відомості на відпуск мінеральних вод (з 2018 року відомостей відбору мінеральних вод), а щомісячні акти про надані послуги (з 2018 року актів приймання-передачі лікувальних ресурсів), які підписані зі сторони ПрАТ «Трускавецькурорт», разом з відомостями щомісячно направлялись Відповідачу та не підписувались ним є зведеними обліковими документами, оскільки містять узагальнену зведену інформацію про обсяг постачання мінеральних вод протягом календарного місяця, і складаються на підставі відомостей на відпуск мінеральних вод (з 2018 року відомостей відбору мінеральних вод).

Однак всупереч цьому місцевий суд у рішенні помилково вказує, що представник позивача пояснив, що щомісячні відомості на відпуск мінеральних вод (з 2018 року відомостей відбору мінеральних вод) є зведеними, а не первинними обліковими документами, та робить висновок, що первинні документи відсутні взагалі.

Слід також зазначити, що ПрАТ «Трускавецькурорт», дотримуючись вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відображало у своєму бухгалтерському обліку усі вказані вище господарські операції.

Крім цього, оскільки вказані операції є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, позивачем також відповідно до положень Податкового кодексу України здійснювалась реєстрація відповідних податкових накладних (реєстр податкових накладних наведено в клопотання товариства про витребування доказів від 11.06.2019 р. №275) з включенням відповідних сум податків до своїх декларацій з ПДВ та податку на прибуток. Відповідач також відображав у своєму бухгалтерському обліку більшу частину вказаних вище господарських операцій, що підтверджується наданою ДФС України інформацією від 02.07.2019р. за вих. №30174/6/99-99-12-03-01-15. Так відповідач відносив до свого податкового кредиту та вказував у своїх податкових деклараціях з податку на додану вартість в повному обсязі суми податку за операціями з постачання мінеральних вод за період з травня 2016р. до січня 2018 р., а також за квітень та червень 2018р., що також додатково свідчить про фактичне існування відповідних правовідносин між сторонами, в тому числі його зобов`язань, з приводу невиконання яких виник цей спір. Однак місцевий господарський суд не взяв до уваги вказану обставину, не навівши належних мотивів для цього.

На думку колегії суддів, такий формальний підхід місцевого суду до оцінки доказів призвів до визнання судом невстановленими обставин справи, які підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема щодо передання мінеральних вод позивачем та прийняття їх відповідачем.

Апелянт, серед іншого, в апеляційній скарзі покликається на те, що місцевий суд з порушенням норм матеріального права прийняв письмові докази надані відповідачем.

Зазначені обставини були перевірені колегією суддів, та встановлено наступне.

Відповідно до ст. 80 ГПК України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ст. 91 ГПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації.(Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003)», затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003р. №55, відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Додані відповідачем до відзиву (том ІІ, а. с. 1-8) копії письмових доказів (том ІІ, а. с. 9-25) містять лише печатку відповідача та підпис невстановленої особи. Вони не містять посади, прізвища та ініціалів особи, яка засвідчила відповідність цих копій оригіналами, а також дати такого засвідчення. Крім цього відповідачем не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналів цих документів. Також відповідачем подано ряд копій документів, оригінали яких у нього відсутні (спеціальний дозвіл на користування надрами, угода про умови користування надрами, листи народному депутату та Міністерству екології та природних ресурсів України, рішення та розпорядження антимонопольного комітету України, довіреність ТОВ «Трускавецькі лікувальні води»).

За вказаних умов додані відповідачем до відзиву документи не можуть вважатись таким, що подані в належним чином засвідчених копіях.

Як вбачається з матеріалів даної справи, у судовому засіданні оригінали документів копії яких вказані у додатку до відзиву, судом першої інстанції - не оглядалися та не досліджувалися.

Відповідно до ч.8 ст. 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідач не подав до суду доказів в належно засвідчених копія у встановлений ГПК України та судом строк, а також не надав обґрунтування неможливості подання таких доказів у цей строк в оригіналах, не вживав заходів щодо їх отримання та не звертався до суду з клопотанням про вжиття таких заходів. Відтак, додані відповідачем до відзиву документи не підлягали прийняттю до розгляду судом як письмові докази.

Судове рішення повинно бути обґрунтованим, з наведенням мотивів суду щодо відхилення доказів, доводів та правової позиції сторін по справі.

У п.34-35 Висновку Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень зазначено, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», заява No 42310/04, рішення від 21.04.2011, пункт 280 суд вказав, що при розгляді питання про справедливість провадження в цивільній справі Суд визнавав, що ігноруючи конкретний, доречний і важливий аргумент заявника, національні суди не виконують своїх зобов`язань за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на зазначене, суд у судовому рішенні зобов`язаний навести мотиви, з яких виходив суд при прийнятті рішення, в тому числі щодо прийняття чи відхилення доказів, наданих стороною у спорі, мотивів відхилення клопотань, тощо.

На переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд не виконав вимоги процесуального закону щодо ухвалення мотивованого, обґрунтованого рішення у справі.

Відповідно до ч.4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначаються:

перелік обставин, які є предметом доказування у справі;

перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі;

висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів;

мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі;

мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необгрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку;

норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У своєму рішенні суд не навів перелік обставин, які є предметом доказування у справі, як не навів і переліку доказів, якими сторони підтверджували або спростовували наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі. Ще стосується висновків суду щодо визнання встановленими або спростованими обставин, що є предметом доказування у справі з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів, то такі висновки не відповідають обставинам справи та зроблені без огляду на більшу вірогідність відповідних доказів.

Підсумовуючи все вищевказане у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» задоволити, рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року у справі № 914/1158/19 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задоволити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» решта 1 027 621 грн. 08 коп. заборгованості за послуги надані з постачання мінеральних вод та 15414,32 грн судового збору.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на відповідача відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» задоволити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 14 листопада 2019 року у справі № 914/1158/19 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» (; п.і. 82200, Львівська обл., м. Трускавець, вул. Карпатська, 2) на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» (; п.і. 82200, Львівська обл., м. Трускавець, бульв. Юрія Дрогобича, 2) решта 1 027 621 грн. 08 коп. заборгованості за послуги надані з постачання мінеральних вод та 15414,32 грн судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» (; п.і. 82200, Львівська обл., м. Трускавець, вул. Карпатська, 2) на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» (; п.і. 82200, Львівська обл., м. Трускавець, бульв. Юрія Дрогобича, 2) 23121,48 грн судового збору.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

6. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 31.03.2020 року.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя О.Л.Мирутенко

Суддя О.С.Скрипчук