СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2020 р. Справа №913/476/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача за первісним позовом - Шевченко Д.С., посвідчення №2053 від 07.12.2016 року, ордер серія АХ№1004943 від 20.11.2019 року;

відповідача за первісним позовом - Ходош В.Ю., посвідчення №56 від 27.07.2012 року, ордер серія ЛГ№001325 від 19.02.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом - Фермерського господарства «Незалежність», с.Бараниківка, Луганська область, (вх.№188Л/1-40) на рішення Господарського суду Луганської області від 03.12.2019 року по справі №913/476/19,

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквітан», м.Суми,

до Фермерського господарства «Незалежність», с.Бараниківка, Луганська область,

про виконання в натурі поставки товару згідно договору купівлі-продажу та стягнення 1615122,40 грн.,-

та за зустрічним позовом Фермерського господарства «Незалежність», с.Бараниківка, Луганська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквітан», м.Суми,

про стягнення матеріальних збитків в розмірі 8000000,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аквітан» звернулось до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Фермерського господарства «Незалежність» про:

- виконання в натурі поставки товару згідно договору купівлі-продажу великої рогатої худоби від 11.08.2017 року, зазначеного в рахунку на оплату від 14.08.2017 року №2 на суму 480000,00 грн., а саме: надати для відвантаження велику рогату худобу: телиці 2017 року 156 голів, бички 2017 року 15 голів, телиці 2016 року загальною масою 3480,00 кг;

- стягнення пені в сумі 1615122,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу від 11.08.2017 року в частині своєчасного здійснення відвантаження товару.

У вересні 2019 року Фермерське господарство «Незалежність» надано зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквітан» про стягнення матеріальних збитків в розмірі 8000000,00 грн.

Зустрічна позовна вимога обґрунтована тим, що у зв`язку з ненаданням відповідачем автотранспортних засобів у визначені чинним законодавством терміни для своєчасного прийняття ВРХ та коней ФГ «Незалежність» понесені додаткові витрати щодо утримання худоби в господарстві, які має компенсувати ТОВ «Аквітан».

Рішенням Господарського суду Луганської області від 03.12.2019 року у справі №913/476/19 (повний текст складено і підписано 10.12.2019 року, суддя Секірський А.В.) первісну позовну заяву задоволено частково.

Зобов`язано Фермерське господарство «Незалежність» виконати в натурі поставку товару згідно договору купівлі-продажу великої рогатої худоби від 11.08.2017 року, зазначеного в рахунку на оплату від 14.08.2017 року №2 на суму 480000,00 грн., а саме: передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Аквітан» для відвантаження велику рогату худобу: телиці 2017 року 156 голів, бички 2017 року 15 голів, телиці 2016 року загальною масою 3480,00 кг.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені в сумі 1615122,40 грн. відмовлено.

Стягнуто з Фермерського господарства «Незалежність» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквітан» судовий збір в сумі 7200,00 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви Фермерського господарства «Незалежність» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквітан» про стягнення матеріальних збитків в розмірі 8000000,00 грн. відмовлено.

Судові витрати за зустрічною позовною заявою покладено на позивача за зустрічною позовною заявою.

Фермерське господарство «Незалежність» (відповідач за первісним позовом) з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 03.12.2019 року в частині задоволені первісної позовної заяви та прийняти нове судове рішення, яким у первісному позові відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом проігноровано лист від 19.12.2017 року ФГ «Незалежність», яке першим звернулося до ТОВ «Аквітан» і в якому зазначено, що саме ТОВ «Аквітан» систематично відтягує строки завантаження ВРХ (зокрема того, за який внесено передоплату), у зв`язку з чим ФГ «Незалежність» несе додаткові витрати на утримання, а також просило невідкладно прийняти заходи для завантаження товару, тобто виходячи з умов п.4.1 договору, надати транспортні засоби для його завантаження.

Скаржник звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували узгодження сторонами дати відвантаження тварин (ВРХ) саме 18.02.2018 року, 03.04.2018 року, 04.06.2018 року та 20.07.2018 року. Також не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження надання транспортних засобів для завантаження товару та факту надання йому транспортно-експедиційних послуг з боку ФОП Бірюкова О.К.

Апелянт наполягає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції було неправомірно визнаний доказаним факт надання ТОВ «Аквітан» транспортних засобів для завантаження тварин та не прийняті до уваги доводи представників ФГ «Незалежність», що ним приймались заходи для відвантаження товару, а його невідвантаження відбулося не з вини ФГ «Незалежність», а через невиконання з боку ТОВ «Аквітан» обов`язку надати транспортні засоби для цього згідно п. 4.1 договору.

Апелянт не погоджується з висновками суду в частині неприйняття висновку почеркознавчої експертизи №9399 від 01.11.2019 року, долученої до матеріалів справи ФГ «Незалежність».

Крім того скаржник вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених сторонами позовних вимогах, надавши оцінку направленню ФГ «Незалежність» листу №41 від 18.09.2019 року про відмову від договору на адресу ТОВ «Аквітан», як такого, що суперечить ст.ст. 651, 654 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача за первісним позовом; встановлено строк на протязі якого позивач за первісним позовом має право подати відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своєї позиції по справі та призначено справу до розгляду в судове засідання.

19.02.2020 року від позивача за первісним позовом надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1666), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судових засіданнях 19.02.2020 року, 11.03.2020 року та 16.03.2020 року представник відповідача за первісним позовом підтримував доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Представник позивача за первісним позовом проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

11.08.2017 року між Фермерським господарством «Незалежність» (продавець, відповідач за первісним позовом у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аквітан» (покупець, позивач за первісним позовом у справі) укладено договір купівлі-продажу великої рогатої худоби (далі - договір, ВРХ).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати у власність покупцю належний продавцеві на праві власності товар - велику рогату худобу, а покупець зобов`язується прийняти такий товар та оплатити його.

Ціна договору визначена в п. 2.1 договору та загалом складає 5298577,00 грн.

Згідно п. 2.2 договору покупець зобов`язується оплатити вартість товару шляхом попередньої оплати або в день відвантаження ВРХ згідно видаткової накладної, після чого відбувається відпуск продавцем автотранспорту з ВРХ.

14.08.2017 року відповідач за первісним позовом, електронною поштою виставив рахунок №2 для внесення попередньої оплати за партію телиць поточного року у кількості 156 голів, бичків поточного року 15 голів, телиць 2016 року загальною масою 3480 кг на суму 480000,00 грн.

ТОВ «Аквітан», за домовленістю сторін, було сплачено 400000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №732 від 14.08.2017 року, а решту - 80000,00 грн. вирішено сплатити в момент безпосереднього відвантаження товару.

У зв`язку із відсутністю з боку відповідача за первісним позовом протягом більше ніж чотирьох місяців після підписання договору будь-яких дій, спрямованих на поставку товару або ж узгодження дати поставки, позивач направив на адресу відповідача лист №238 від 26.12.2017 року, в якому вимагалося здійснити відвантаження обумовленого договором товару у строк не пізніше кінця 2017 року.

Відповідно до п. 4.1 договору транспортування товару здійснюється транспортом покупця та підтверджується товарно-транспортною накладною, установленої нормами чинного законодавства форми та іншими документами.

Як зазначає позивач, ним на виконання даного пункту, 14.02.2018 року подано перевізнику - фізичній особі-підприємцю Бірюкову О.К., з яким мав укладений договір на транспортне обслуговування, заявку №0001 на надання транспортно-експедиційних послуг.

Місцем завантаження вантажу зазначено Фермерське господарство «Незалежність», Луганська обл., Біловодський р-н, с. Бараниківка, вул. Калініна, 19а, дата та час завантаження - 18 лютого 2018 року 11:00. Місцем розвантаження мав бути виробничий підрозділ ТОВ «Аквітан».

Як зазначає позивач за первісним позовом, 18.02.2018 року за місцезнаходженням відповідача за первісним позовом прибув транспорт з метою завантаження товару. Однак, товар не був завантажений з невідомих позивачу за первісним позовом причин. Також звертає увагу, що відповідна ситуація відбулась 03.04.2018 року, 04.06.2018 року та 20.07.2018 року.

Між перевізником - фізичною особою-підприємцем Бірюков О.К. та ТОВ «Аквітан» до договору №8/10 від 13.10.2017 року укладено та підписано акти приймання-прийому робіт (надання послуг): №1 від 20.02.2018 року, №2 від 05.04.2018 року, №3 від 07.06.2018 року та №4 від 24.07.2018 року.

Листом №16 від 27.07.2018 року відповідач за первісним позовом повідомив, що на виконання вимог Закону України «Про ветеринарну медицину» помістив худобу в карантин, а також, що ветеринарна служба району за незаконними вказівками районного керівництва перешкоджала відвантаженню готової до продажу худоби, відмовляючись надати ветеринарне посвідчення. Таким чином, відвантаження товару після прибуття на територію відповідача за первісним позовом транспортних засобів позивача за первісним позовом у зазначені у вашому листі дати, було унеможливлено з причин, що не залежали від нашої волі (т.1, а.с. 22).

Позивач за первісним позовом звернувся із письмовою претензією до відповідача за первісним позовом про зобов`язання відвантаження товару за договором купівлі-продажу від 11.08.2017 року, в якій просив виконати поставку вже оплаченого товару у строк не пізніше 07.08.2018 року (т.1, а.с. 23).

У жовтні 2018 року позивач за первісним позовом отримав відразу декілька листів від відповідача за первісним позовом ідентичного змісту, в яких відповідач за первісним позовом зазначив, що з об`єктивних причин, які не підлягають розголошенню, не зміг виконати взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару в заздалегідь обумовлені терміни (том № 1, аркуші справи 24-30).

Відповідно до п. 5.3 договору за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов`язання на кожен день прострочки.

У зв`язку з невиконанням договору купівлі-продажу, позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовною заявою про зобов`язання відповідача за первісним позовом виконати договір поставки в натурі та стягнення пені в розмірі 1615122,40 грн.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положення ст. 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 2.2 договору покупець зобов`язується оплатити вартість товару шляхом попередньої оплати або в день відвантаження ВРХ згідно видаткової накладної, після чого відбувається відпуск продавцем автотранспорту з ВРХ.

Як вже зазначалось, позивач за первісним позовом сплатив відповідачу за первісним позовом попередню оплату за договором купівлі-продажу від 11.08.2017 року. Таким чином у відповідача за первісним позовом виник обов`язок передати зазначений у рахунку товар відповідно до умов договору. Факт одержання коштів в загальній сумі 400000,00 грн. підтверджується, є доведеним, а також не заперечується самим відповідачем.

Точної дати виконання поставки договором не визначено.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

26.12.2017 року ТОВ «Аквітан» звернулося з листом №238 до ФГ «Незалежність» з приводу невиконання умов договору та просило здійснити відвантаження ВРХ в кількості, по стандартам, технічним умовам, що передбачені договором купівлі-продажу від 11.08.2017 року. У випадку відсутності такої можливості просило направити лист з поясненнями та запланованими строками.

У зв`язку з подальшим невиконанням умов договору, а також з метою досудового врегулювання спору, позивачем за первісним позовом було сформовано та направлено на адресу відповідача за первісним позовом претензію №1, в якій просив виконати поставку вже оплаченого товару у строк не пізніше 07.08.2018 року. В даній претензії позивач за первісним позовом попередив відповідача за первісним позовом про те, що покупець буде змушений звернутись до Господарського суду Луганської області із заявою про зобов`язання поставити товар та стягнення неустойки.

У жовтні 2018 року позивач за первісним позовом отримав відразу декілька листів від відповідача за первісним позовом ідентичного змісту, в яких відповідач за первісним позовом зазначив, що отримавши листа та претензію №1 ФГ «Незалежність» повідомляє, що з об`єктивних причин, які не підлягають розголошенню, не зміг виконати взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару в заздалегідь обумовлені терміни та просив не застосовувати штрафні санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

- вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

- надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець проінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У матеріалах справи відсутні докази, а відповідачем за первісним позовом не доведено того факту, що ним вчинялись будь-які прямі активні дії направлені на передання товару, наприклад, чи направлялись акти приймання-передачі та повідомлення про готовність товару для відвантаження.

Надані відповідачем за первісним позовом акти на постановку тварин на профілактичний карантин та акти на зняття тварин з профілактичного карантину не є беззаперечним доказом підтвердження дій направлених на виконання договору - здійснення поставки, а є доказом підтвердження формування предмету договору з огляду на приписи чинного законодавства - отримання ветеринарного свідоцтва ф.№1 без отримання якого здійснювати постачання неможливо.

Заперечуючи проти позовних вимог за первісним позовом відповідачем було надано матеріали почеркознавчої експертизи №9399 від 01.11.2019 року, за результатом якої встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1, що містяться в листах №38 від 05.11.2018 року, №36 від 22.10.2018 року, №37 від 29.10.2018 року, №35 від 16.10.2018 року, №29 від 01.10.2018 року, №25 від 12.09.2018 року, №22 від 23.08.2018 року, №16 від 27.07.2018 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Як вірно відзначив суд першої інстанції, на всіх листах, які були предметом дослідження, міститься відтиск печатки ФГ «Незалежність». Відповідність вказаного відтиску печатки не оспорювалась, будь-які заперечення щодо дійсності вказаного відтиску печатки на листах та інших документах відсутні, як і відсутні докази того, що печатка була втрачена або викрадена.

Крім того, підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі і хоча наразі не є обов`язковим реквізитом, однак може свідчити про схвалення відповідного правочину юридичною особою.

Доказів втрати підприємством відповідача за первісним позовом печатки та доказів наявності звернення до правоохоронних органів за фактом незаконного використання його печатки матеріали справи не містять.

Таким чином, відповідач за первісним позовом, як суб`єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність використання його печатки. У даному випадку матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі ФГ «Незалежність».

Отже, відтиск штампів підприємства, наявний на документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської діяльності.

Крім того, будь-яких дій направлених на повідомлення ТОВ «Аквітан» стосовно направлення листів підписаних неуповноваженою особою ФГ «Незалежність» не вживалось.

Слід також зазначити що експертне дослідження було проведено по електрофотокопіях документів.

Згідно ст. 8 Закону України №4038-XII від 25.02.1994 року «Про судову експертизу» методики проведення судових експертиз (крім судово-медичних та судово-психіатричних) підлягають атестації та державній реєстрації в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Таким чином, проведення експертного дослідження по електрофотокопіях ставить під сумнів висновки, зазначені у висновку експерта №9399 від 01.11.2019 року.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для не прийняття до уваги листів, які були предметом такого експертного дослідження.

Що стосується надання транспорту для перевезення ВРХ та оформлення відповідних документів, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.1 договору транспортування товару здійснюється транспортом покупця та підтверджується товарно-транспортною накладною, установленої нормами чинного законодавства форми та іншими документами.

На виконання умов п. 4.1 договору та в підтвердження факту надання транспорту для отримання ВРХ, позивачем за первісним позовом надано до матеріалів справи договір №8/10 від 13.10.2017 року на транспортне обслуговування, заявка №0001 від 14.02.2018 року на надання транспортно-експедиційних послуг, заявка №0002 від 29.03.2018 року на надання транспортно-експедиційних послуг, заявка №0003 від 30.05.2018 року на надання транспортно-експедиційних послуг, заявка №0004 від 16.07.2018 року на надання транспортно-експедиційних послуг та акти приймання-прийому робіт (надання послуг) №1 від 20.02.2018 року, №2 від 05.04.2018 року, №3 від 07.06.2018 року, №4 від 24.07.2018 року.

Матеріали справи свідчать, що договір на транспортне обслуговування №8/10 від 13.10.2017 року підписано сторонами та скріплено печатками, відомості про його неправомірність в силу приписів ст. 203 Цивільного кодексу України відсутні.

Доказами того, що ТОВ «Аквітан» направлявся транспорт для перевезення ВРХ у дати 18.02.2018 року, 03.04.2018 року, 04.06.2018 року, 20.07.2018 року є також лист позивача за первісним позовом. Даний лист було отримано відповідачем за первісним позовом 26.07.2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням №594. У відповідь на даний лист відповідач за первісним позовом листом №16 від 27.07.2018 року, зокрема, повідомив: відвантаження товару після прибуття на територію ФГ «Незалежність» транспортних засобів ТОВ «Аквітан», у вказані у вашому листі дати, було унеможливлено з причин, що не залежать від нашої волі. При цьому належність вказаного листа відповідач за первісним позовом не заперечував.

Таким чином, листом №16 від 27.07.2018 року відповідач за первісним позовом фактично підтвердив прибуття на територію ФГ «Незалежність» транспортних засобів ТОВ «Аквітан».

Вказане спростовує інформацію викладену у листі ФГ «Незалежність» №28 від 19.12.2017 року. Також слід відзначити, що будь-які докази до 19.12.2017 року які б підтверджували факт прострочення виконання умов договору купівлі-продажу з боку ТОВ «Аквітан» відсутні. Натомість саме після 19.12.2017 року матеріали справи свідчать, що ТОВ «Аквітан» неодноразово вчиняв дії направлені на отримання товару.

Крім того, узгодження дат опосередковано підтверджується наданими відповідачем за первісним позовом актами на поставку/зняття тварин на профілактичний карантин, але передача товару з невідомих для позивача за первісним позовом причин так і не відбулась.

Доводи відповідача щодо неточності зазначеного одного транспортного засобу не спростовуються самого факту прибуття автомобільного транспорту на територію ФГ «Незалежність».

Щодо не оформлення товарно-транспортних накладних, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, в редакції станом на момент відправлення транспорту, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

Згідно п. 11.4 Правил товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.

Згідно термінології Правил вантажовідправник - будь-яка фізична або юридична особа, яка подає перевізнику вантаж для перевезення.

У відповідності з пунктами 11.4 та 11.6 Правил таким замовником буде тільки вантажовідправник, який володіє товаром.

Таким чином, замовником перевезення може бути і вантажовідправник і вантажоотримувач, а заповнювачем товарно-транспортної накладної - тільки вантажовідправник.

З огляду на викладене, товарно-транспортні накладні може скласти тільки вантажовідправник, який володіє всією інформацією про товар, в даному випадку це ФГ «Незалежність». Оскільки товар відправлено не було, то і товарно-транспортні накладні ФГ «Незалежність» не складались.

Стаття 654 Цивільного кодексу України визначає, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 11.08.2017 року не містить умов розірвання договору в односторонньому порядку.

Направлений відповідачем за первісним позовом лист №41 від 18.09.2019 року про відмову від договору купівлі-продажу великої рогатої худоби від 11.08.2017 року на адресу позивача за первісним позовом суперечить ст.ст. 654, 651 Цивільного кодексу України, а тому судом не приймається.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника щодо виходу за межі заявлених сторонами позовних вимог, надавши оцінку листу №41 від 18.09.2019 року, оскільки вказаний документи було надано до матеріалів справи у якості доказу по справі, а також наявне посилання на нього в обґрунтування своєї позиції по справі.

Посилання відповідача за первісним позовом на приписи ст. 690 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки позивач за первісним позовом не зволікав з прийняттям товару та не відмовлявся від його прийняття, про що свідчать матеріали справи, а навпаки вчиняв дії направлені на його отримання.

Враховуючи вищевикладене, а також з урахуванням того, що відповідачем за первісним позовом всупереч ст. 73, 74, 76-79 Господарського процесцуального кодексу України не надано доказів і не доведено факту виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу від 11.08.2017 року, а ні у семиденний строк з моменту пред`явлення претензії №1, а ні станом на момент розгляду справи в суді, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про виконання в натурі поставки товару.

Щодо позовної вимоги про стягнення пені колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 5.3 договору за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором сторона, яка допустила прострочку, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов`язання на кожен день прострочки.

Позивач за первісним позовом, керуючись п. 5.3 договору нарахував пеню на суму не поставленого товару за договором.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Однак, з встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з поставки, в межах яких відповідач за первісним позовом повинен був поставити товар, а зобов`язання поставити (передати) товар за своєю природою не є грошовим зобов`язанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі №910/23585/16 та від 24.09.2019 року у справі №922/1151/18.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові в цій частині, оскільки пеня в даному разі нарахована безпідставно.

Щодо зустрічної позовної заяви, то колегія суддів апеляційної інстанції керуючись ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, не здійснює перегляд рішення у відповідній частині, оскільки жодною стороною рішення суду першої інстанції в цій частині оскаржено не було.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Луганської області від 03.12.2019 року у справі №913/476/19 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 236, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Незалежність» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 03.12.2019 року по справі №913/476/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов