РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

07.04.2020Справа № 910/1431/20

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Міністерства оборони України

про відшкодування 100 241,50 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 100 241,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди виплачено відшкодування власнику автомобіля марки «Ніссан Прем`єра», державний номер НОМЕР_1 , у розмірі 98 941,50 грн., а тому позивачем в силу положень ст. 38, 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" отримано право звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу, з вини водія якого сталася дорожньо-транспортна пригода.

Оскільки власником транспортного засобу КрАЗ -255, шасі № НОМЕР_2 , водія якого визнано винним у скоєнні ДТП, є Міністерство оборони України, позивач вказує, що обов`язок з відшкодування шкоди в порядку регресу покладається на відповідача.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача понесені ним витрати за послуги аварійного комісара у розмірі 1 300,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2020 відкрито провадження у справі № 910/1431/20, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

10.03.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що підстави для покладення відповідальності на Міністерство оборони України за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, яким на відповідній правовій підставі володіє інша юридична особа відсутні та Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у даній справі.

16.03.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що він вірно звернувся з даним позовом до Міністерства оборони України, як центрального органу управління Збройних Сил України, який здійснює управління військовим майном та є відповідальною особою за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

26.11.2016 о 18:15, в м. Вінниця, автодорога М12, 378 км, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «КрАЗ 255Б», д.н. НОМЕР_3 , виконуючи поворот ліворуч, не надав дорогу транспортному засобу марки «Ніссан Прем`єра», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , яка рухалась у зустрічному напрямку, внаслідок чого відбулось зіткнення та пошкодження транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.п. 10.4, 16.13 ПДР України.

Дана обставина встановлена Вінницьким міським судом Вінницької області при розгляді справи № 127/25448/16-п, про що винесено постанову по цій справі від 10.03.2017, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

08.12.2016 ОСОБА_3 (зміна прізвища з Удод згідно з свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_4 відбулась 22.04.2016) звернулась до страховика з повідомленням про ДТП.

Розмір матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу марки «Ніссан Прем`єра», д.н. НОМЕР_1 , в результаті вказаного ДТП, було оцінено у сумі 183 161,50 грн., що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 16.01.2017 № 823Е-12/16, виконаного ПП ЕНДЦ "Експертиза" за заявою представника ТОВ "Асистуюча компанія "Укравтоекспертиза".

08.02.2017 ОСОБА_3 звернулась з заявою до відповідача про виплату відшкодування.

22.05.2017 позивач та ПрАТ "СК "ВУСО" склали акт № 38107, за яким позивач прийняв роботи та документи від ПрАТ "СК "ВУСО" з врегулювання події ДТП у спірних відносинах.

23.05.2017 позивач оплатив ПрАТ "СК "ВУСО" 1300,00 грн. за послуги з врегулювання по справі № 38107, що підтверджується платіжним дорученням від 23.05.2017 № 38107рв.

24.05.2017 на підставі наказу позивача від 22.05.2017 № 4390 останній виплатив ОСОБА_3 суму страхового відшкодування у розмірі 98 941,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 24.05.2017 № 4390 рв.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, як вказує позивач, правових підстав для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за майнову шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в загальному розмірі 100 241,50 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Факт вини водія ОСОБА_1 підтверджується Вінницьким міським судом Вінницької області при розгляді справи № 127/25448/16-п.

При цьому, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Матеріали справи свідчать, що станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 26.11.2016 транспортний засіб «КрАЗ 255Б», д.н. НОМЕР_3 експлуатувався без укладення договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14 та від 21.09.2016 у справі № 6-933цс16.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 на час скоєння ДТП перебував у особовому складі якоїсь військової частини або Міністерства оборони України.

Одночасно з цим, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

З довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 513459 вбачається, що станом на дату ДТП транспортний засіб «КрАЗ 255Б», д.н. НОМЕР_3 належав військовій частині НОМЕР_5 .

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч. 1 ст. 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Порядок здійснення державної реєстрації юридичної особи визначається Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Суд зауважує, що загальні норми статей 1187-1188 Цивільного кодексу України поширюються на будь-яку юридичну особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, у тому числі і на військові частини, які є юридичними особами.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України.

Такі висновки суду підтверджуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладені в пунктах 30-41 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, раніше викладеного у постанові від 21.10.2014 у справі № 3-86гс14, щодо застосування статті 1187 Цивільного кодексу України у вигляді покладення майнової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, на Міністерство оборони України (п. п. 47-50 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У даному випадку господарський суд зазначає, що саме позивачу належить право самостійно визначати межі позовних вимог та суб`єктний склад відповідачів у справі, що узгоджується з принципом диспозитивності господарського судочинства, який закріплений у статті 14 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, розглядаючи дану справу по суті, Господарський суд міста Києва позбавлений можливості самостійно залучити до участі у справі іншого відповідача, оскільки таке право не перебуває у межах дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

При цьому, згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

За висновками суду, вимоги позивача до Міністерства оборони України про стягнення 100 241,50 грн. не узгоджується з нормами чинного законодавства, які визначають порядок відшкодування військовими частинами Збройних Сил України шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (статті 1187-1188 Цивільного кодексу України, статті 1-3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України») та не відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду що викладені в пунктах 30-41 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення 100 241,50 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У позові Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення 100 241,50 грн. відмовити повністю.

2.Витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач: Моторне (транспортне) страхове бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, будинок 8, ідентифікаційний код 21647131)

Відповідач: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ідентифікаційний код 00034022)

Повний текст рішення складено 07.04.2020

Суддя С. В. Стасюк