ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 908/1993/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

здійснивши перегляд у порядку письмового провадження постанови Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 (судді: Антонік С. Г. - головуючий, Дармін М. О., Іванов О. Г.) і рішення Господарського суду Запорізької області від 03.10.2019 (суддя Топчій О. А.)

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Племптахокомбінат "Запорізький"

до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

про стягнення 952 426,13 грн,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Племптахокомбінат "Запорізький" (далі - ТОВ "Племптахокомбінат "Запорізький") звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (далі - ПАТ "Запоріжжяобленерго") про стягнення 932 123,71 грн попередньої оплати, 9 116,94 грн - 3 % річних, 11 185,48 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано безпідставним утриманням і неповерненням відповідачем за вимогою позивача спірних грошових коштів.

1.2. Заперечуючи проти позову, ПАТ "Запоріжжяобленерго" у відзиві на позов акцентувало на поверненні уповноваженим банком без виконання документів на переказ з вимогою про повернення коштів, які надходили від споживачів електричної енергії на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання; неправомірності нарахування у цьому випадку 3 % річних та інфляційних втрат і завищенні суми адвокатських витрат.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.10.2019 позов задоволено у повному обсязі. В задоволенні заяви про розстрочення виконання судового рішення відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив із правомірності вимог позивача про стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

2.2. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 рішення Господарського суду Запорізької області від 03.10.2019 залишено без змін.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позову та акцентував, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" із 01.01.2019 згідно з вимогами Закону України "Про ринок електричної енергії" не здійснює діяльність із постачання електричної енергії, отже не є постачальником електричної енергії із зазначеної дати; договір про постачання електричної енергії від 14.09.2017 № 767 (далі - договір від 14.09.2017), укладений між сторонами у справі, припинив свою дію у зв`язку зі змінами у законодавстві; спірні кошти у сумі 932 123,71 грн відповідач не провернув позивачеві та утримує їх безпідставно, хоча позивач виставляв вимогу про повернення цих грошових коштів. З огляду на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з повернення спірних безпідставно утримуваних коштів, суд, перевіривши розрахунок позову, визнав правомірним нарахування і стягнення з відповідача, окрім таких коштів, також 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із висновками господарських судів попередніх інстанцій в частині стягнення з відповідача 9 116,94 грн - 3 % річних і 11 185,48 грн інфляційних втрат, ПАТ "Запоріжжяобленерго" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 і рішення Господарського суду Запорізької області від 03.10.2019 в частині стягнення зазначених сум 3 % річних та інфляційних втрат і ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з ПАТ "Запоріжжяобленерго" на користь ТОВ "Племптахокомбінат "Запорізький" 9 116,94 грн - 3 % річних і 11 185,48 грн інфляційних втрат.

Скаржник вважає судові рішення у зазначеній частині такими, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 536, 625, 693 Цивільного кодексу України); наголошує на відсутності підстав для стягнення спірних сум 3 % річних та інфляційних втрат і зазначає, що повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання у розумінні положень статті 625 Цивільного кодексу України.

3.2. Від ТОВ "Племптахокомбінат "Запорізький" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач акцентує правомірність висновків господарських судів попередніх інстанцій, викладених в оскаржених рішенні та постанові, а також зазначає про необґрунтованість касаційної скарги, дублюванні скаржником у касаційній скарзі доводів апеляційної скарги. Скаржник наголошує, що положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на усі види грошових зобов`язань.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Переглянувши оскаржені у справі рішення і постанову, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення на неї, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

4.2. Як установили господарські суди попередніх інстанцій та свідчать матеріали справи, 14.09.2017 між ПАТ "Запоріжжяобленерго" - постачальником електричної енергії s ТОВ "Племптахокомбінат "Запорізький" - споживачем укладено договір про постачання електричної енергії, за умовами якого постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачеві для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 1 "Обсяги постачання електричної енергії споживач", а споживач оплачує постачальникові електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії і здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктами 2.3.1, 2.3.4 договору від 14.09.2017 споживач зобов`язався виконувати умови цього договору; оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" і № 5 "Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії".

За змістом додатку № 4 до цього договору оплата електричної енергії здійснюється споживачем у формі попередньої оплати за рахунками або платіжними вимогами-дорученнями, що направляються споживачеві постачальником електричної енергії у розрахунковому періоді, що передує звітному. Кінцевим терміном оплати є 21 число місяця, що передує звітному розрахунковому періоду.

У пункті 9.5 договору від 14.09.2017 зазначено, що договір набирає чинності із дня його підписання і діє до 31.12.2017. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії.

Суди попередніх інстанцій установили, що на виконання умов цього договору відповідач виставляв позивачеві рахунки на оплату електроенергії, спожитої у 2018 році. Позивач зазначені рахунки оплатив своєчасно, про що свідчать платіжні доручення та банківські виписки.

Згідно з актом звіряння взаємних розрахунків за 2018 рік станом на 31.12.2019 заборгованість відповідача на користь позивача становить 932 123,71 грн.

Попередні судові інстанції також установили, що 13.11.2018 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) прийняла постанову № 1415 "Про видачу ПАТ "Запоріжжяобленерго" ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом".

Згідно з пунктом 1 цієї постанови НКРЕКП видала ПАТ "Запоріжжяобленерго" () ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території Запорізької області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності ПАТ "Запоріжжяобленерго", та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж ліцензіата (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством).

Водночас за змістом пункту 2 зазначеної постанови анульовано ПАТ "Запоріжжяобленерго" () із 01.01.2019 ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, видану відповідно до постанови Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04.09.1996 № 73, і ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, видану відповідно до постанови Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04.09.1996 № 74, на підставі пункту 13 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії".

Отже, як установили суди попередніх інстанцій, із 01.01.2019 ПАТ "Запоріжжяобленерго" згідно з вимогами закону не здійснює діяльність із постачання електричної енергії, тобто не є постачальником електричної енергії; із зазначеної дати відповідач надає послуги із розподілу електричної енергії.

04.12.2018 ТОВ "Племптахокомбінат "Запорізький" підписало заяву-приєднання до умов договору споживача про надання послуг із розподілу електричної енергії, видану ПАТ "Запоріжжяобленерго". В цій заяві ПАТ "Запоріжжяобленерго" повідомляло про припинення своєї діяльності як постачальника за регулюваним тарифом і приєднання споживача із 01.01.2019 до договору про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Позивач обрав ліцензованого електропостачальника та на підставі зазначеної заяви-приєднання із 01.01.2019 приєднався до публічного договору постачання електричної енергії ТОВ "Запоріжжяелектропостачання".

У зв`язку із цим, як установили господарські суди, позивач звертався до відповідача з листом від 27.03.2019 № 76/01 і претензією від 17.07.2019 № 154/01, в яких просив повернути залишок коштів, сплачених як попередню оплату за електроенергію, проте такі вимоги позивача відповідач залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення із цим позовом до суду.

4.3. Переглядаючи справу в апеляційному порядку згідно з положеннями статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав для його задоволення, у зв`язку з чим залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд зазначив, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд апеляційної інстанції установив, що згідно з постановою НКРЕКП від 13.11.2018 ПАТ "Запоріжжяобленерго" із 01.01.2019 було анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, видані відповідно до постанов Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04.09.1996 № 73, № 74, на підставі пункту 13 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії", а отже, ПАТ "Запоріжжяобленерго" із 01.01.2019 згідно з Законом України "Про ринок електричної енергії" припинило діяльність як постачальник електричної енергії і з цієї дати надає послуги з розподілу електричної енергії.

Таким чином, як установив апеляційний господарський суд, договір від 14.09.2017, укладений між сторонами у справі, припинив свою дію у зв`язку зі змінами в законодавстві; грошові кошти у сумі 932 123,71 грн, сплачені позивачем відповідачеві як попередню оплату за електроенергію, відповідач позивачеві не повернув та наразі утримує їх безпідставно, хоча позивач виставляв вимогу про повернення таких коштів. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що якщо б договір між сторонами продовжував діяти, сума переплати за умовами договору була би врахована відповідачем при постачанні електроенергії у наступному періоді.

Отже, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення спірних коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у виді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

За змістом частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 зазначеного Кодексу грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Отже, зважаючи на обставини установлені судом апеляційної інстанції та наведені положення законодавства, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення касаційної скарги та скасування постанови і рішення у справі в оскарженій частині, оскільки у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно утримуваних коштів (що, як установив суд апеляційної інстанції має місце у спірних правовідносинах) нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17).

Доводи, наведені скаржником у касаційній скарзі, про відсутність підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, як і посилання на постанову Верховного Суду України у справі № 910/14120/14, відхиляються, позаяк боржник, як установив суд апеляційної інстанції, порушив грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України; застосування положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у справі № 910/14120/14 є відмінним від застосування цієї норми у спірних правовідносинах та не суперечить, викладеній у зазначеній постанові правовій позиції.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 08.02.2020, яка діяла на час відкриття касаційного провадження у цій справі), в якій визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 цього Кодексу).

5.2. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України (у зазначеній редакції) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.3. З огляду на викладене та зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" залишити без задоволення.

Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2019 і рішення Господарського суду Запорізької області від 03.10.2019 у справі № 908/1993/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак