ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2020 р. Справа№ 910/13068/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Євсікова О.О.

Михальської Ю.Б.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва

від 26.11.2019 (повний текст рішення підписано 26.11.2019)

у справі №910/13068/19 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 174889,02 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 174 889,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався, що внаслідок прострочення відповідачем оплати товару за договором поставки №ПВРЗ (ВМТП-18.708)ю від 31.10.2018 у позивача виникло право, на підставі п. 7.3. договору та ст. 625 ЦК України, для нарахування відповідачу пені у розмірі 89 838,15 грн, 3 % річних у розмірі 14 972,79 грн та інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.11.2019 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" пеню у розмірі 89838, 15 грн, 3% річних у розмірі 14972,79 грн, інфляційні втрати у розмірі 38760,00 грн, судовий збір у розмірі 2153,57 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28321,95 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19 в частині стягнення суми пені в розмірі 59254,83 грн, інфляційних втрат в розмірі 38760,00 грн, 28321,95 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Змінити розподіл судових витрат у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції, з урахуванням зміни рішення суду першої інстанції. Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.

В тексті апеляційної скарги міститься клопотання скаржника про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19, в якому він зазначає, що копію оскаржуваного рішення отримав засобами поштового зв`язку 03.12.2019, що підтверджується інформацією з офіційного сайту Укрпошти та копією конверта з трек-номером, який був скерований на адресу відповідача.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції не здійснив належного перерахунку пені, інфляційних втрат та обмежився лише посиланням на наявність підставі для їх стягнення в силу п. 7.3 договору.

Разом з цим, відповідач стверджує, що нарахування індексу інфляції за січень 2019 є неправомірним, оскільки прострочення з оплати товару, яке мало місце у січні 2019 року, припинене 30.01.2019, у зв`язку зі сплатою відповідачем вартості поставленого позивачем товару.

Також відповідач вважає безпідставним нарахуванням пені за період, який мав місце після припинення строку дії договору, тобто за твердженням відповідача починаючи з 31.12.2018 (дата закінчення дії договору) у позивача відсутні правові підстави для нарахування відповідачу пені за період з 31.12.2018 по 30.01.2019.

Крім цього, на думку відповідача, розмір понесених позивачем витрат на професійну допомогу є значно завищеним, оскільки позивачем не було доведено, що такі витрати були фактичними, неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач стверджує, що пунктом 10.1 договору сторони погодили, що вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання. Тому, на думку позивача, твердження відповідача стосовно неправомірності включення до періоду нарахування пені проміжку часу з 01.01.2019 по 30.01.2019 з посиланням на закінчення строку дії договору не ґрунтується на положеннях закону і укладеного договору та не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції в частині покладення на відповідача відповідальності за порушення ним грошового зобов`язання за весь період прострочення.

Разом з цим, позивач зазначає, що наведені у апеляційні скарзі твердження відповідача щодо неправильності розрахунків інфляційної складової теж не ґрунтується на положеннях закону і укладеного договору.

Також позивач зауважує, що факт надання адвокатом професійної правничої допомоги у цій справі у суді першої інстанції підтверджений матеріалами справи, тому, на думку позивача, місцевим господарським судом законно та обґрунтовано відхилено заперечення відповідача щодо неправомірності покладення на нього витрат на правову допомогу.

Процедура апеляційного провадження у Північному апеляційному господарському суді

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Євсікова О.О., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19 залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

27.01.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, до якого додано оригінал платіжного доручення №2475934 від 14.01.2020 про сплату судового збору в розмірі 3935,01 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2020 поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19. Зупинено дію рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Фактичні обставини справи

31.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (за договором - покупець) та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (за договором - постачальник) був укладений договір поставки № ПВРЗ (ВМТП-18.708)ю (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у замовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов цього договору.

Найменування товару: рама бокова, балка надресорна (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 1.3. договору кількість і асортимент товару передбачається у специфікації № 1, яка додається до даного договору (додаток № 1).

Відповідно до пункту 1.7. договору вантажоодержувачем та платником товару є філія "Панютинський вагоноремонтний завод" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Пунктом 2.2. договору визначено, що підтвердженням якості товару з боку постачальника є сертифікат якості, який надається на кожну одиницю товару та копія сертифікату відповідності. Покупець має право повернути постачальнику неякісний товар.

В силу п. 5.1.4. договору датою поставки товару вважається день підписання Покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штампу залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення.

Підтвердженням одержання товару покупцем є акт прийому-передачі товару, підписаний уповноваженими представниками сторін (пункт 5.2.5. договору).

За умовами п.п. 3.1., 3.4. договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації № 1 (додаток № 1). Ціна цього договору становить 3 876 000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Відповідно до пункту 4.2. договору покупець оплачує постачальнику кожну партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.

Згідно з п. 7.3 договору покупець за даним договором несе наступну відповідальність: за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до "31" грудня 2018 року, а в частині розрахунків - до повного виконання. (п. 10.1 договору).

На виконання умов договору та згідно з повідомленням відповідача № 01-06/8488 від 16.11.2018 позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 3 876 000,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №КСЗ-0001175 від 22.11.2018, а також актом прийому-передачі №28 від 22.11.2019 підписаним представниками обох сторін та скріпленим їх печатками.

Для оплати поставленої продукції позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № КСЗ-100472 від 22.11.2018 на загальну суму 3 876 000,00 грн, який був оплачений останнім з порушенням встановлених умовами договору строків, а саме 31.01.2019.

Спір у даній справі виник, у зв`язку з несвоєчасною оплатою прийнятого відповідачем товару.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.11.2019 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" пеню у розмірі 89838, 15 грн, 3% річних у розмірі 14972,79 грн, інфляційні втрати у розмірі 38760,00 грн, судовий збір у розмірі 2153,57 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28321,95 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Як вбачається із апеляційної скарги, рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 відповідачем оскаржено в частині стягнення пені в розмірі 59254,83 грн, інфляційних втрат в розмірі 38760,00 грн, 28321,95 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, предметом розгляду в апеляційній інстанції є законність стягнення розрахованих позивачем та стягнутих судом першої інстанції пені в розмірі 59254,83 грн, інфляційних втрат в розмірі 38760,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28321,95 грн.

Позиція Північного апеляційного господарського суду

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до положень статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України). Тобто неустойка належить до заходів цивільно-правової, договірної відповідальності.

За змістом статей 550, 617 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Разом з тим, згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.

Відповідно до частини 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Принципи добросовісності, справедливості та розумності є загальною засадою зобов`язального права та регуляторами поведінки учасників цивільно-правових відносин; вони застосовуються в усіх зобов`язальних відносинах і кожен учасник повинен їх дотримуватися.

Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Така позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який стосується пеня.

Переглядаючи судове рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, колегія суддів враховуючи вказані положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та умови укладеного між сторонами договору поставки №ПВРЗ (ВМТП-18.708)ю від 31.10.2018 (п. 7.3) дійшла обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для нарахування відповідачу пені у сумі 89 838,15 грн за період з 15.12.2019 по 30.01.2019.

Посилання відповідача про неправомірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині донарахування пені після закінчення строку дії договору колегією суддів відхиляються, з огляду на положення ст. 599 та ст. 631 Цивільного кодексу України, згідно з якими строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, тому помилковим є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачем пені поза межами строку дії договору поставки №ПВРЗ (ВМТП-18.708)ю від 31.10.2018 за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару, яке мало місце під час дії цього договору.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, прострочення відповідача з оплати товару за договором розпочалося з 15.12.2018, тобто, становить менше місяця, то нарахування індексу інфляції за грудень 2018 року є неправомірним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з розрахунок зробленим судом першої інстанції щодо обґрунтованого розміру інфляційних втрат в сумі 38 760,00 грн (за січень 2019 року).

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені обставини, колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення інфляційних втрат.

Крім цього, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 34 500,00 грн.

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/19 зазначається, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Верховний Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

На підтвердження правомірності вимоги про відшкодування витрат на професійну допомогу позивач долучив до матеріалів справи:

- довіреність № 40-21/3 від 14.01.2019, видану ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" на ім`я Гнатенка С.І.;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010;

- договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018;

- угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони визначили частиною договору прейскурант цін на послуги;

- угоду від 16.01.2019 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 34 500,00 грн;

- детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі від 07.11.2019;

- акт приймання-передавання наданих послуг від 07.11.2019 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом позивача професійної правничої допомоги у даній справі на суму 34 500,00 грн, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 34 500,00 грн.

Доводи відповідача спростовуються матеріалами справи та обставинами встановленими судом першої інстанції щодо стягнення пені, інфляційних втрат та витрат на професійну правничу допомогу в стягуваному місцевим господарським судом розмірі.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, з огляду на вищенаведені законодавчі приписи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було у встановленому законом порядку доведено належними, достатніми і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти вимог позивача.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції надав вичерпну відповідь на всі істотні питання у процесуальному сенсі, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у даній справі в частині стягнення розміру штрафу прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Крім цього, позивачем 10.02.2020 до Північного апеляційного господарського суду було подану заяву про розподіл судових витрат, згідно якої останній просив покласти на відповідача витрати понесені позивача на професійну правничу допомогу за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 3000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи вищевказана заява направлялася на адресу відповідача, однак клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із апеляційним розглядом справи від відповідача не надходило.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, позивач не надав.

З доданих до заяви документів вбачається, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн є підтвердженими.

Колегією суддів з`ясовано, що в обґрунтування витрат адвоката позивача до справи надано відзив на апеляційну скаргу та копії наступних документів:

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010;

- договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018;

- угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони визначили частиною договору прейскурант цін на послуги; угоду

- угоду від 04.02.2020 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 3000,000 грн;

- детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі.

- акт приймання-передавання наданих послуг від 05.02.2020 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.

.

Беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, відсутність клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги у сумі 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2019 у справі №910/13068/19 - без змін.

Заяву Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (вх. № 2498 від 13.03.2020) про стягнення судових витрат, пов`язаних із апеляційним розглядом справи № 910/13068/19 задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська обл, м. Кременчук, вул. І.Приходька, 141, ідентифікаційний код 05756783) суму 3 000,00 грн (три тисячі грн 00 коп) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/13068/19 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.О. Євсіков

Ю.Б. Михальська