ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2020 р. Справа № 922/4323/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Джерелій В.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Концерну "Військторгсервіс", м. Київ
до Приватної фірми "Регул Стар", м. Чугуїв, Харківська обл. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "Серж", м. Харків
про стягнення коштів 31 876, 62 грн
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Лишняк І.В. (договір про надання правової допомоги № 17/01/20 від 17.01.2020);

третьої особи - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Концерн "Військторгсервіс", м. Київ (далі за текстом - позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватної фірми "Регул Стар", м. Чугуїв, Харківської обл. (далі за текстом - відповідач) заборгованості у розмірі 31876,62 грн.

Позов обґрунтовано з посиланням на невиконання відповідачем умов договору оренди державного майна, що знаходиться в управлінні Міністерства оборони України № 85 від 01.01.2003 щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів у період 2012-2013 роки.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.12.2019 зазначену позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для судового розгляду справи по суті на 27.01.2020.

Протокольною ухвалою від 27.01.2020 судове засідання відкладено на 10.02.2020.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.02.2020 розгляд справи № 922/4323/19 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання на 02.03.2020; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство "Серж", м. Харків (далі за текстом третя особа )

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 3269 від 10.02.2020), в якому просить суд закрити провадження у справі № 922/4323/19 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору. В обґрунтування своїх вимог відповідач зокрема зазначає, що по-перше, він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки 01.07.2014 між Концерном "Військторгсервіс", Приватною фірмою «Антарес» (попередня назва відповідача) та Приватним підприємством "Серж" укладено додаткову угоду до договору № 85 від 01.01.2003, за умовами якої всі права та обов`язки, в тому числі невиконані зобов`язання за договором № 85 від 01.01.2003, перейшли до ПП «Серж»; по-друге, заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідача, насправді виникла на підставі рахунку № 885 від 08.08.2014 на суму 86821,14 грн., при цьому заборгованість за цим рахунком в подальшому була частково погашена шляхом зарахування в рахунок оплати оренди вартість робіт по експертній оцінці орендованого майна, а в подальшому між 02.02.2018 між Концерном "Військторгсервіс" та Приватним підприємством "Серж" було укладено договір № 22Д/2018 від 02.02.2018 про реструктуризацію боргу за договором № 85 від 01.01.2003, і зобов`язання за цим договором з боку ПП «Серж» в повному обсязі виконані ще у лютому 2019 року. Також відповідач вказує на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, що на думку відповідача, є також підставою для відмови в позові. Крім того, в даному відзиві відповідач просить суд за наслідками розгляду справи стягнути з позивача на свою користь 24000 грн. понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язану з розглядом даної справи.

Позивач надав суду відповідь на відзив (вх. № 4159 від 17.02.2020) в якій просить суд визнати поважними причини пропуску ним позовної давності; відмовити у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності; та задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що про існування спірної заборгованості він дізнався лише у 2018 році при проведенні повної інвентаризації підприємства. Щодо належності відповідача позивач звертає увагу суду на те, що при укладанні тристоронньої додаткової угоди від 01.10.2014 ПП «Серж» не було прийнято заборгованість ПФ «Антарес» у розмірі 31876,62 грн., про що остання зокрема повідомила листом від 17.04.2015 № 7, згідно з яким ПП «Серж» повідомило про прийняття на себе боргових зобов`язань за договором № 85 від 01.01.2013 у сумі 559066,56 грн., тоді як згідно з даними бухгалтерського обліку та згідно з актом звірки взаєморозрахунків станом на момент укладання вказаної угоди залишок боргу за договором № 85 від 01.01.2013 становив 590943,18 грн. (що на 31876,62 грн. більше ніж було прийнято ПП «Серж» згідно з листом від 17.04.2015 № 7). При цьому позивач вказує, що подальша реструктуризація заборгованості за договором відбувалася без врахування боргу в сумі 31876,62 грн. Зазначене, на думку позивача, свідчить про те, що заборгованість у розмірі 31876,62 грн. підлягає сплаті саме ПФ «Регул Стар», як правонаступником ПФ «Антарес».

Відповідач не скористався своїм правом на надання заперечень в порядку встановленому ухвалою від 10.02.2020 по даній справі.

Третя особа письмових пояснень на позов також не надала.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.03.2020.

На судове засідання 23.03.2020 прибув представник відповідача, який наполягає на закритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України та просить суд стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 28000,00 грн.

Позивач та третя особа у судове засідання 23.03.2020 своїх уповноважених представників не направили.

Позивач звернувся до суду з клопотанням (вх.. № 154 від 24.01.2020) в якому просить суд розглядати справу за відсутності його представника.

Третя особа надала суду заяву (вх.. № 5522 від 02.03.2020) в якій також просить суд розглядати справу за відсутності її представника, та за наслідками розгляду справи закрити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки неявка на судове засідання представників позивача та третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, а останні звернули до суду з відповідними заявами про розгляд справи за відсутності їх представників, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності зазначених представників, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, між Державним підприємством «Центральна торгівельно-закупівельна база Міністерства оборони України», як орендодавцем, та Приватною Фірмою «Антарес» (назву в подальшому змінено на Приватне підприємство «Регул Стар»), як орендарем, укладено договір оренди державного майна, що знаходиться в управлінні Міністерства оборони України за № 85 від 01.01.2003 (далі за текстом договір; а. с. 8-14).

Згідно з п. 1.1. договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частку нежитлового приміщення загальною площею 344,62 м2, що знаходиться на балансі орендодавця. Вартість приміщення визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна (додаток № 1) і становить 183700 грн. Загальна площа приміщення 344,62 м2, будівельний об`єм від 10.12.2002.

Пунктами 3.1- 3.2 договору встановлено, що орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 зі змінами постанови Кабінету Міністрів № 75 від 19.10.2000, і складає за базовий місяць 1241,82 грн. (без індексів інфляції та ПДВ, яка нараховується згідно чинного законодавства). Орендна плата за місяць оренди (січень 2003 року) визначається шляхом корегування орендної плати за базовий місяць і індексу інфляції за грудень 2002 року та складає 1241,82 грн. Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

Угодою від 01.07.2012 та Додатковою угодою від 01.01.2013 до вказаного договору сторонами були внесені певні зміни.

У зв`язку з ліквідацією ДП Центральна торгівельно-закупівельна база Міністерства оборони України та переходом усіх його прав та обов`язків до Концерну Військторгсервіс, 01.07.2012 між Концерном Військторгсервіс (Балансоутримувач), як орендодавцем, та ПФ Антарес, як орендарем, було укладено Угоду про внесення змін до Договору, в якій Договір викладено у новій редакції.

Відповідно до п. п. 1.1. договору в редакції угоди від 01.07.2012 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення згідно з переліком, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки.

Відповідно до п. 3.1., 3.3. договору в редакції угоди від 01.07.2012, орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 (зі змінами) і за домовленістю сторін за базовий місяць оренди червень 2012 року становить 86821,44 грн. з ПДВ. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць та індекс інфляції на наступний.

Відповідно до п. п. 3.6 договору в редакції угоди від 01.07.2012, не пізніше 15 числа наступного місяця за поточним місяцем Орендар вносить орендну плату на рахунок Орендодавця. Частина орендної плати перераховується до Державного бюджету Орендодавцем відповідно до пропорцій розділу, установлених Кабміном і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Додатковою угодою від 01.01.2013 до договору, договір оренди № 85 від 01.01.2003 знов викладено у новій редакції.

Відповідно до п. 1.1. договору в редакції додаткової угоди від 01.01.2013 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно нежитлові приміщення згідно з переліком, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки.

Відповідно до п. п 3.1., 3.3. договору в редакції додаткової угоди від 01.01.2013, орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 (зі змінами) і за домовленістю сторін становить 34000,00 грн. за місяць оренди з ПДВ. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць та індекс інфляції на наступний.

Відповідно до п. 3.6 договору в редакції додаткової угоди від 01.01.2013, не пізніше 15 числа наступного місяця за поточним місяцем Орендар вносить орендну плату на рахунок Орендодавця. Частина орендної плати перераховується до Державного бюджету Орендодавцем відповідно до пропорцій розділу, установлених Кабміном і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

01.07.2014 між Концерном Військторгсервіс (сторона - 1), ПФ Антарес (сторона - 2) та ПП Серж (сторона - 3) укладено додаткову угоду до договору оренди № 85 від 01.01.2003, відповідно до умов якої сторони домовилися у тексті договору назву сторони 2 Приватної фірми «Антарес» замінити на назву «ПП «Серж» у всіх відмінках.

Згідно з п. 2 вказаної додаткової угоди, дана додаткова угода набирає чинності з 01.10.2014 і діє до 01.07.2017.

Згідно з п. 3 додаткової угоди, починаючи з 01.10.2014 сторона - 1 та сторона - 3 підтверджують свої зобов`язання за договором, а сторона - 2 підтверджує перехід своїх прав та обов`язків, а також невиконаних зобов`язань по договору до сторони - 3.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди, сторона 2 зобов`язується в термін до 01.10.2014 передати стороні 3 все майно та документацію з якої випливають (права і обов`язки) сторони 2 за договором.

Таким чином, з укладанням даної додаткової угоди відбулася фактична зміна орендаря за договором з Приватної фірми «Антарес» на Приватне підприємство «Серж».

Як зазначає позивач у позовній заяві, у ПФ «Антарес» перед Концерном "Військторгсервіс" продовжує обліковуватись дебіторська заборгованість у розмірі 31876,62 грн., яка виникла у ПФ «Антарес» період користування майном в 2012-2013 роках, та не була прийнята ПП «Серж» при переході обов`язків за договором та підлягає сплаті.

В обґрунтування зазначених обставин, позивач посилається на те, що згідно з

даними бухгалтерського обліку Концерну "Військторгсервіс", заборгованість ПФ «Антарес» за договором № 85 від 01.01.2003 складає 590943,18 грн. що підтверджується актом звірки (т. 1 а.с.169-170), тоді як згідно з листом ПП «Серж» № 7 від 17.04.2015 останнє повідомило Концерн "Військторгсервіс" що в зв`язку з укладанням між сторонами додаткової угоди від 01.07.2014 воно приймає на себе кредиторську заборгованість в сумі 559066,56 грн., що існувала станом на 10.02.2015 за ПФ «Антарес» та зобов`язується її погасити.

За таких обставин, позивач вважає що решту заборгованості ПФ «Антарес» за договором № 85 від 01.01.2003 в сумі 31876,62 грн. не було прийнято ПП «Серж» при укладанні додаткової угоди від 01.07.2014, а тому вона має бути сплачена ПП «Регул Стар» (нова назва ПФ «Антарес»).

З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав на адресу відповідача претензію № 09/36-Л від 31.07.2017 з вимогою про сплату існуючої заборгованості, однак, зазначена вимога залишена відповідачем без відповіді та без задоволення (т. с. 1, а. с. 44-45).

Разом з тим, відповідач у відзиві на позов зокрема зазначає, що заборгованість в сумі 31876,62 грн. насправді виникла не в 2012-2013 роках, як про це, на його думку, помилково зазначає позивач, а на підставі виставленого позивачем відповідачу до сплати рахунку № 885 від 08.08.2014 на суму 86821,14 грн. (т. 1 а. с. 112) При цьому відповідач наполягає, що заборгованість за цим рахунком в подальшому була частково погашена шляхом зарахування в рахунок оплати оренди вартість робіт по експертній оцінці орендованого майна, а в подальшому 02.02.2018 між Концерном "Військторгсервіс" та Приватним підприємством "Серж" було укладено договір № 22Д/2018 від 02.02.2018 про реструктуризацію боргу за договором № 85 від 01.01.2003 (т. 1 а. с. 117-119), і зобов`язання за цим договором з боку ПП «Серж» в повному обсязі виконані ще у лютому 2019 року.

Обставини щодо стягнення зазначеного боргу в сумі 31876,62 грн. стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. ч. 2, 5 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір та інші правочини та юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Разом з тим, відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, ст. 521 ЦК України передбачено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначає позивач в позовній заяві, заборгованість з орендних платежів ПФ «Антарес» перед Концерном "Військторгсервіс" за договором № 85 від 01.01.2003 в сумі 31876,62 грн. виникла в період 2012-2013 роки. Відповідач же в свою чергу наполягає що такий борг виник на підставі виставленого Концерном "Військторгсервіс" до сплати рахунку № 885 від 08.08.2014.

Однак, як вже було зазначено вище, 01.07.2014 між Концерном Військторгсервіс (сторона - 1), ПФ Антарес (сторона - 2) та ПП Серж (сторона - 3) укладено додаткову угоду до договору оренди № 85 від 01.01.2003, з укладанням якої відбулася фактична зміна орендаря за договором з Приватної фірми «Антарес» на Приватне підприємство «Серж».

При цьому, згідно з п. 3 додаткової угоди, починаючи з 01.10.2014 сторона - 1 та сторона - 3 підтверджують свої зобов`язання за договором, а сторона - 2 підтверджує перехід своїх прав та обов`язків, а також невиконаних зобов`язань по договору до сторони - 3.

Таким чином, з укладанням вказаної додаткової угоди відбулася заміна боржника в зобов`язанні по договору оренди № 85 від 01.01.2003 - з Приватної фірми «Антарес» на Приватне підприємство «Серж», в т.ч. зі сплати всіх орендних платежів, які не були сплачені Приватною фірмою «Антарес» станом на 01.10.2014.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що за зобов`язаннями зі сплати всіх без виключення несплачених Приватною фірмою «Антарес» орендних платежів по договору оренди № 85 від 01.01.2003 (в т.ч. 31876,62 грн. за період 2012-2013 роки, як зазначає позивач, або на підставі виставленого до сплати рахунку № 885 від 08.08.2014, як зазначає відповідач) має відповідати Приватне підприємство «Серж», а не Приватне підприємство «Регул Стар» (нова назва Приватної фірми «Антарес»), до якого позивачем заявлено позов.

Посилання Концерну "Військторгсервіс" на лист ПП «Серж» № 7 від 17.04.2015 суд вважає безпідставними, оскільки відповідні зобов`язання з виконання всіх без виключення невиконаних зобов`язань Приватної фірми «Антарес» (в т.ч. зі сплати орендної плати в сумі 31876,62 грн. за період 2012-2013 роки, як зазначає позивач, або на підставі виставленого до сплати рахунку № 885 від 08.08.2014, як зазначає відповідач) Приватне підприємство «Серж» набуло з укладанням додаткової угоди 01.07.2014, тоді як лист № 7 від 17.04.2015 в даному випадку має виключно інформаційний характер, не є договором або іншим правочином, який змінює або припиняє зобов`язання які були набуті Приватним підприємством «Серж» з укладанням вищезазначеної додаткової угоди.

Статтею 14 ГПК України зокрема передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача.

Оскільки в межах даної справи судом встановлено, що Приватне підприємство «Регул Стар» (нова назва Приватної фірми «Антарес») не має відповідати перед Концерном "Військторгсервіс" за невиконання зобов`язань за договором оренди № 85 від 01.01.2003 щодо сплати 31876,62 грн. заборгованості, відповідно, правові підстави для стягнення з Приватного підприємства «Регул Стар» заборгованості за вказаним договором також відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого Концерном "Військторгсервіс" позову про стягнення такої заборгованості з Приватного підприємства «Регул Стар».

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями частин 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як зазначає позивач в позовній заяві, спірна заборгованість в сумі 31876,62 грн. за договором виникла у відповідача протягом 2012-2013 років. Відповідач в свою чергу наполягає, що такий борг виник в зв`язку з несплатою рахунку № 885 від 08.08.2014.

В будь-якому випадку, згідно з умовами договору, орендну плату орендар мав внести не пізніше 15 числа наступного місяця за поточним місяцем.

З позовною заявою про стягнення спірної заборгованості позивач звернувся лише в грудні 2019 року, тобто з пропуском 3 річного строку позовної давності. Причин

Зазначені обставини також могли б бути підставами для відмови в задоволенні позову, однак оскільки суд при розгляді справи дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову, позовна давність до спірних правовідносин судом не застосовується.

Вимоги відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України в зв`язку з нібито сплатою Приватним підприємством «Серж» існуючого боргу та відсутністю в зв`язку з цим предмета спору, суд вважає безпідставними, оскільки правовідносин, які мають Концерн "Військторгсервіс" та Приватне підприємство «Серж» з приводу виконання умов договору № 85 від 01.01.2003 не входять до предмету дослідження судом в межах даної справи, а стягнення боргу з Приватного підприємства «Серж» не є предметом спору в межах даної справи.

До того ж, системний аналіз п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України свідчить, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Однак, в даному випадку позивач наполягає на тому, що такі питання між сторонами існують, і наполягає на захисті його порушених прав.

Крім того, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав та інтересів в суді, які пов`язані зі зверненням позивача до суду з позовом, відповідач звернувся до адвоката з метою надання останнім правової допомоги.

Зокрема, матеріали справи свідчать про те, що між відповідачем, як клієнтом, та адвокатом Лишняк Інною Вікторівною, як адвокатом, укладено договір про надання правової допомоги № 17/01/20 від 17.01.2020 (т. с. 1, а. с. 143-145), за змістом якого в порядку і на умовах, визначених цим договором, адвокат приймає доручення на участь в будь-яких справах в якості представника (адвоката, захисника) клієнта незалежно від процесуального статусу клієнта (далі доручення), а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар та відшкодувати понесені витрати у зв`язку з виконанням доручення.

У відповідності до завдання (доручення) № 1 від 17.01.2020 (т. с. 1, а. с. 146) адвокат прийняв доручення від клієнта щодо написання відзиву на позовну заяву Концерну "Військторгсервіс" у справі № 922/4323/19, виходу у судові засідання по справі № 922/4323/19, ознайомленням з матеріалами справи № 922/4323/19, аналізу та наданню правової оцінки заявленим вимогам, складання адвокатського запиту, складання документів, звернень, заяв, скарг та ін. В даному завданні (дорученні) сторони узгодили вартість кожної з послуг які надаються адвокатом в межах даного договору.

Актом виконаних робіт № 1 від 06.02.2020 (т. с. 1, а. с. 147) сторони узгодили обсяг послуг які надав адвокат в рамках договору та завдання (доручення) № 1 від 17.01.2020 в зв`язку зі зверненням позивача до суду в межах даної справи, а також узгодили вартість наданих послуг у сумі 22000 грн.

Адвокат виставив до сплати рахунок на суму 24000 грн., до якого додатково включив вартість виходу на судові засідання, які не були включені до акту виконаних робіт № 1 від 06.02.2020

Відповідач сплатив на користь адвоката 24000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером б/н від 06.02.2020 (т. с. 1, а. с. 149).

Оскільки з часу сплати послуг минуло ще 2 судових засідання у даній справі, Адвокат зазначив про понесення відповідачем додатково витрат на послуги адвоката в сумі 4000 грн.

Загалом в судовому засіданні адвокат просив стягнути з позивача за наслідками розгляду справи 28000 грн. витрат, які поніс відповідач на професійну правничу допомогу адвоката.

Однак, здійснюючи розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Аналіз наведених норм частини четвертої статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд може зменшити суму судових витрат встановивши їх не співрозмірність незалежно від того, чи подавалося таке клопотання позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.08.2019 по справі № 915/237/18 та від 06.03.2019 по справі № 910/15357/17, а також в в Додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки рішенням у даній справі в задоволенні позову відмовлено, судові витрати пов`язані з розглядом даної справи покладаються на позивача.

Згідно з наданим відповідачем розрахунком суми гонорару адвоката, що міститься в акті № 1 від 06.02.2020 (т. с. 1, а. с. 147), сторони договору про надання правової допомоги конкретизували які саме послуги надав адвокат в рамках цього договору та їх вартість.

Дослідивши зазначений розрахунок, врахувавши характер спору по даній справі, ступінь її складності, суму заявленого позову, витрачений адвокатом час на надання правової допомоги (в т.ч. прибуття адвоката на всі судові засідання в межах даної справи), керуючись принципами справедливості та верховенством права, суд вважає що розмір гонорару, визначений відповідачем та його адвокатом та заявлений до стягнення позивача, є завищеним щодо останнього, а справедливим і співрозмірним є зменшений розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу.

З урахуванням викладеного, з позивача на користь відповідача підлягають відшкодуванню 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, тобто суму яка є справедливою та співрозмірною стосовно вказаних вище обставин, які мають істотне значення для розгляду даної справи..

Згідно з п. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що заявлений позивачем позов не підлягає задоволенню, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (адреса: 03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А; ) на користь Приватної фірми "Регул Стар" (адреса: 63505, Харківська обл., м. Чугуїв, с. Клугино-Башкирівка, вул. Горішного, буд. 1-Б; ) 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "27" березня 2020 р.

Суддя О.І. Байбак