РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2020Справа № 910/523/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люнет»

про стягнення 534.609,16 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

14.01.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люнет» про стягнення 534.609,16 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору № О-859/А від 28.03.2018, позивачем було передано в оренду відповідачу обладнання. У зв`язку з тим, що відповідач не належним чином виконує взяті на себе зобов`язання по орендній платі, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 534.609,16 грн, з яких 398.982,97 грн основного боргу та індекс інфляції, 3% річних та пеню, що разом становлять 135.626,19 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/523/20 від 21.01.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

28.01.2020 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви, в якій позивач зазначив, що сума 135.626,19 грн складається з 111.939,51 грн. пені, 13.668,68 грн інфляційних втрат та 10.018,00 грн - 3% річних.

В позовній заяві міститься клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс», у відповідності до ст. 249 Господарського процесуального кодексу України, про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 відкрито провадження у справі № 910/523/20 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу; заяву (при наявності) із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 29.01.2020 було 31.01.2020 направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 228 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04116, м. Київ, пров. Тбіліський, 1, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 15.01.2020 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 29.01.2020, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 03.02.2020, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 228.

19.02.2020 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач зазначає, що суму основного боргу визнає та підтверджує його наявність. Однак у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем на даний час погасити заборгованість в повному обсязі відповідач не може. Відповідач зазначає, що ним було повернуто частину обладнання позивачу та на даний час у відповідача в користуванні перебувають ТМЦ на загальну суму 388.598,60 грн, з яких і повинна нараховуватись орендна плата. Відповідач зазначає, що звертався до позивача з вимогою проведення звірки залишків ТМЦ, однак останній відмовив у проведенні такої звірки. З огляду на викладене вважає позов не аргументованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не навів.

03.03.2020 позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач визнав суму основного боргу, а тому здійсненні нарахування у вигляді пені, інфляційних втрат та 3% річних є визнаними відповідачем. Відповідач посилається на складний фінансовий стан, при цьому обладнання з оренди не повертає та продовжує користуватись ним, чим збільшує набуту заборгованість. Внаслідок часткового повернення відповідачем з оренди обладнання відбувалась зменшення нарахування орендної плати, що підтверджується рахунками на оплату та актами надання послуг. Організація та проведення інвентаризації на об`єкті орендаря має проводитись силами та засобами самого орендаря, а не орендодавцем. Позивач зазначив, що відповідач повернути обладнання та укласти угоду про реструктуризацію боргу не погодився.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Люнет» (далі - орендар, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» (далі - орендодавець, позивач) укладено договір оренди обладнання О-859/А (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове користування будівельну опалубку (далі - майно).

Згідно з п. 1.2 договору загальна вартість майна, що орендується становить 615.830,03 грн.

Відповідно до п. 1.3 договору комплектація майна, що орендується визначена у специфікації № 827, яка є невід`ємною частиною договору (додаток № 1) до договору.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору не сплатив вартість оренди обладнання у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість та позивачем нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з п. 3.1 договору термін оренди складає 30 або 31 календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі майна, що орендується.

Відповідно до п. 3.3 договору якщо орендар продовжує користуватися майном після закінчення терміну оренди договору без укладення додаткових угод, то за відсутності заперечень орендодавця, термін оренди майна вважається продовженим на фактичну кількість днів використання орендарем майна.

Згідно з п. 4.1 договору передача майна в оренду здійснюється тільки за умови внесення орендарем гарантійного платежу відповідно до п. 5.1 договору та попередньої оплати відповідно до п. 2.7.1 договору.

Відповідно до п. 5.1 договору гарантійний платіж визначено в розмірі 45.000,00 грн за домовленістю сторін.

З матеріалів справи (довідки банку № 020-01-3/284 від 10.07.2019) вбачається, що відповідачем перераховано позивачу гарантійний платіж за договором в повному обсязі таким чином: 28.03.2018 в сумі 20.000,00 грн та 30.03.2018 в сумі 25.000,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 договору передача майна в оренду здійснюється орендодавцем орендарю за актом приймання-передачі на складі орендодавця протягом 3-х робочих днів з дати оплати орендарем гарантійного платежу та попередньої оплати відповідно до п. 4.1 договору.

Відповідно до акту здачі-приймання майна в оренду орендодавець передає, а орендар приймає будівельну опалубку у комплектації згідно специфікації № 827 (додаток № 1 до договору) вартістю 615.830,03 грн.

З наявної в матеріалах справи специфікації № 827 до договору (додаток № 1 до договору) вбачається, що позивач передав в орендну користування відповідачу наступне обладнання:

1. Стійка СО3,7 (2,5т) Б/У у кількості 150 шт.,

2. Тринога (Україна) Б/У (артикул 0008) у кількості 50 шт.,

3. Головка Корона 8/20 Укр Б/У (артикул 0003) у кількості 150 шт.,

4. Балка Н-20 265 Б/У (артикул 581781) у кількості 670 шт.,

5. Балка Н-20 360 Б/У (артикул 581881) у кількості 30 шт.,

6. Балка Н-20 390 Б/У (артикул 581829) у кількості 40 шт.,

7. Балка Н-20 245 Б/У у кількості 30 шт., вартістю 615.830,03 грн.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Згідно з п. 2.1 договору розмір орендної плати вираховується від загальної вартості орендованого майна, що вказано у п. 1.2 договору та комплектації майна, що п. 1.3 договору, визначеної у специфікації до договору за 1 (одну) добу оренди становить (0,419213%).

Відповідно до п. 2.2 договору на підставі розрахунку щодо п. 2.1 розмір орендної плати за 1 добу складає 2.386,67 грн в т.ч. ПДВ20%.

Згідно з п. 2.3 договору розмір орендної плати на термін, визначений в п. 3.1 договору за договором становитиме 71.600,00 грн разом з ПДВ.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 договору орендар сплачує орендодавцеві орендну плату починаючи з дня фактичної передачі майна в оренду, відповідно до розділу 4 цього договору. Орендна плата нараховується орендодавцем і сплачується орендарем за фактичну кількість днів оренду майна, по день підписання сторонами акту приймання-передачі майна від орендаря орендодавцеві включно.

Відповідно до п. 2.8 договору після кожного терміну оренди орендарю надсилається на погодження та затвердження акт виконаних робіт, у разі неповернення орендарем протягом 5 робочих днів затвердженого акту виконання робіт чи письмових заперечень проти нього, даний акт вважається погодженим.

В матеріалах справи наявні наступні акти надання послуг на загальну суму 653.155,47 грн, які підписано та скріплено печатками обох сторін:

№ 775 від 31.03.2018 на суму 720,00 грн,

№ 777 від 31.03.2018 на суму 1.666,66 грн,

№ 776 від 29.04.2018 на суму 20.880,00 грн,

№ 778 від 29.04.2018 на суму 48.333,34 грн,

№ 990 від 29.05.2018 на суму 50.000,00 грн,

№ 991 від 29.05.2018 на суму 21.600,00 грн,

№ 1538 від 30.06.2018 на суму 23.040,00 грн,

№ 1540 від 30.06.2018 на суму 51.666,67 грн,

№ 1844 від 30.07.2018 на суму 50.000,00 грн,

№ 1846 від 30.07.2018 на суму 21.600,00 грн,

№ 2220 від 31.08.2018 на суму 53.333,33 грн,

№ 2225 від 31.08.2018 на суму 23.040,00 грн,

№ 2683 від 30.09.2018 на суму 21.600,00 грн,

№ 2686 від 30.09.2018 на суму 50.000,00 грн,

№ 2936 від 30.09.2018 на суму 71.600,00 грн,

№ 3203 від 29.11.2018 на суму 71.600,00 грн,

№ 3501 від 29.12.2018 на суму 74.475,47 грн,

Також в матеріалах справи наявні наступні акти надання послуг на загальну суму 252.907,50 грн, які з боку відповідача не підписано:

№ 178 від 28.01.2019 на суму 56.412,19 грн,

№ 395 від 28.02.2019 на суму 39.253,06 грн,

№ 605 від 31.03.2019 на суму 30.502,78 грн,

№ 871 від 30.04.2019 на суму 28.237,20 грн,

№ 1101 від 31.05.2019 на суму 4.178,44 грн,

№ 1270 від 30.06.2019 на суму 28.237,20 грн,

№ 1496 від 31.07.2019 на суму 24.154,21 грн,

№ 1730 від 31.08.2019 на суму 11.967,85 грн,

№ 1868 від 30.09.2019 на суму 9.542,17 грн,

№ 2036 від 31.10.2019 на суму 7.640,18 грн,

№ 2237 від 30.11.2019 на суму 6.330,60 грн,

№ 2333 від 31.12.2019 на суму 6.541,62 грн.

Позивач в позовній заяві зазначив, що ним після кожного терміну оренди систематично направлялись на погодження та затвердження відповідачу акти надання послуг за договором, проте доказів їх надіслання відповідачу не подано.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Разом з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечив факт отримання ним вказаних вище актів надання послуг.

Крім цього, згідно з п.п. 201.1, 201.7, 201.10 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

З матеріалів справи вбачається, що за фактом надання послуг оренди обладнання за договором (за вказаними актами, що з боку відповідача не підписані) позивачем подано податкові накладні № 48 від 28.01.2019, № 93 від 28.02.2019, № 99 від 31.03.2019, № 104 від 30.04.2019, № 106 від 31.05.2019, № 62 від 30.06.2019, № 76 від 31.07.2019, № 77 від 31.08.2019, № 60 від 30.09.2019, № 81 від 31.10.2019, № 75 від 30.11.2019, № 50 від 31.12.2019, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також матеріали справи свідчать, що за допомогою програми «M.E.Doс» (My Electronic Document - поширене українське програмне забезпечення для подання звітності до контролюючих органів та обміну юридично значущими первинними документами між контрагентами в електронному вигляді) позивачем надіслано контрагенту - відповідачу та отримано останнім вказані податкові накладні.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що послуги оренди обладнання за актами надання послуг, які з боку відповідача не підписані, на загальну суму 252.907,50 грн є прийнятими відповідачем без зауважень, а отже погодженими ним в силу п. 2.8 договору.

Відповідно до п. 5. ст. 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 2.7 договору визначено, що орендна плата сплачується в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця, зазначений у цьому договорів, наступним чином:

2.7.1 попередня плата у розмірі 100% орендної плати за термін, визначений в п. 3.1 договору протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання договору на підставі виставленого рахунку орендодавцем;

2.7.2 орендна плата здійснюється орендарем за кожен термін оренди на підставі виставленого рахунку за оренду орендодавцем шляхом передоплати протягом 3 банківських днів за новий термін оренди.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Проте, матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов`язання по сплаті наданих послуг у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка визнана відповідачем та складає 398.982,97 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті наданих позивачем послуг за договором в повному обсязі не подано.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення заборгованості в розмірі 398.982,97 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за надані послуги оренди не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 10.1.1 договору за порушення орендарем термінів перерахування орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченого платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати за виконані роботи.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 10.3 договору сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій не обмежується строком зазначеним п. 6 ст. 232 ГК України та становить три роки від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

В зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті наданих послуг оренди відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої за розрахунками суду (розрахунок знаходиться в матеріалах справи) становить 111.866,61 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в розмірі 111.866,61 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення пені в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушенням норм чинного законодавства України, а саме не враховано вимоги ст. 253 Цивільного кодексу України при розрахунку пені за прострочення сплати платежів за листопад 2018 року - лютий 2019 року, травень - липень 2019 року.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті наданих послуг, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 13.668,68 грн інфляційних втрат та 10.018,00 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

За розрахунками суду (розрахунок знаходиться в матеріалах справи) розмір 3% річних становить 10.016,26 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в розмірі 7.246,00 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню та відповідно в іншій частині не підлягають задоволенню, оскільки здійснені з порушенням вимог ст. 253 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, що вміщено в інформаційно-пошуковій системі «Ліга» якщо внесенням оплати є з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число відповідного місяця то розрахунок індексації починається з наступного місяця.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

За розрахунками суду (розрахунок знаходиться в матеріалах справи) розмір інфляційних втрат становить 12.655,28 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 12.655,28 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню та відповідно в іншій частині не підлягають задоволенню, оскільки здійснені з порушенням вимог ст. 253 Цивільного кодексу України. Окрім цього позивачем застосовано невірний сукупний розмір індексу інфляції та не враховано, що мало місце дефляція.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Посилання відповідача на те, що ним здійснювалось повернення майна з оренди, а тому орендна плата має розраховуватись виходячи із фактичної наявності у відповідача в оренді майна є слушними, проте відповідачем не подано жодних доказів в підтвердження того, що позивачем здійснено розрахунок орендної плати без врахування наявного в оренді у відповідача обладнання.

Більш того, відповідач визнав розмір існуючої перед позивачем заборгованості по орендній платі за договором в розмірі 398.982,97 грн.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Люнет» (04116, м. Київ, пров. Тбіліський, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіабудсервіс» (03124, м. Київ, бул. Вацлава Гавела, 8, ) 398.982 (триста дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) грн 97 коп. основного боргу, 111.866 (сто одинадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн 61 коп. пені, 12.655 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) грн 28 коп. інфляційних втрат, 10.016 (десять тисяч шістнадцять) грн 26 коп. - 3 % річних, 8.002 (вісім тисяч дві) грн 82 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова