ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про задоволення скарги

25.03.2020м. ДніпроСправа № 904/1511/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф. за участю секретаря судового засідання Прокопенко А.В. розглянув скаргу: Приватного підприємства "Діаміс", с. Чернеччина, Магдалинівський район, Дніпропетровська область

на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича

у справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002", м. Полтава

до Приватного підприємства "Діаміс", с. Чернеччина, Магдалинівський район, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості в сумі 477 434, 71 грн.

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

від позивача не з`явився

від відповідача (скаржника) не з`явився

приватний виконавець не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03.03.2020 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла скарга Приватного підприємства "Діаміс" на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича, в якій останній просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича про арешт майна боржника від 17.01.2020 у виконавчому провадженні № 59632749;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича виключити (вилучити) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про арешт права оренди земельних ділянок, перелік яких зазначено у постанові приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича про арешт майна боржника від 17.01.2020 у виконавчому провадженні № 59632749.

В обґрунтування поданої скарги Приватне підприємство "Діаміс" зазначає, що оскільки право оренди земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, не може відчужуватися орендарем, так, як таке право належить лише власнику земельної ділянки, то відповідно дане право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження, де боржником є орендар, тому накладання арешту на право орендаря на оренду земельної ділянки в такому випадку є безпідставним та необґрунтованим.

Таким чином, дії приватного виконавця Макушева Євгена Петровича щодо накладення арешту на право оренди земельних ділянок не направлені на реальне виконання рішення, оскільки право оренди земельної ділянки може бути реалізоване виключно власником такої земельної ділянки (стаття 93 Земельного кодексу України).

Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до статті 341 Господарського процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

05.03.2020 господарським судом прийнято скаргу Приватного підприємства "Діаміс" на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін на 12.03.2020, про що постановлено ухвалу.

12.03.2020 від приватного виконавця Макушева Є. П. через канцелярію суду надійшли заперечення на скаргу, в якій останній зазначає, що Земельним кодексом України передбачений порядок звернення стягнення на право оренди земельної ділянки. Накладення арешту на право оренди земельних ділянок, які орендує ПП "Діаміс" жодним чином не порушує його прав. Таким чином, дії приватного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 17.01.2020 є законними та правомірними.

11.03.2020 скаржник через канцелярію суду подав клопотання про розгляд скарги за відсутності його представника.

20.03.2020 від приватного виконавця Макушева Є. П. через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд скарги без його участі, у зв`язку з наявною епідеміологічною ситуацією в країні та рекомендаціями Міністерства охорони здоров`я.

У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", відповідно до якої, через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 до 03.04.2020 в Україні вводиться карантин, та згідно з листом Ради суддів України № 9рс-186/20 від 16.03.2020, рекомендовано встановити особливий режим роботи судів.

Враховуючи викладене, скаргу розглянуто в судовому засіданні 25.03.2020 за відсутності представників сторін та приватного виконавця.

Розглянувши у судовому засіданні 25.03.2020 матеріали скарги та заяву скаржника, суд зазначає наступне.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД, МОТИВИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ВИСНОВКИ СУДУ:

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини другої статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно статті 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно приписів статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом тощо.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2019 по справі № 904/1511/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Діаміс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем-2002" 438 739,74 грн. основного боргу, 25 098, 27 грн. пені, 6 971,74 грн. річних, 2 982,12 грн. інфляції грошових коштів, 7 106,88 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено

На виконання рішення суду від 28.05.2019 видано наказ про примусове виконання від 25.06.2019 по справі № 904/1511/19.

24.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушевим Є.П. відкрито виконавче провадження ВП № 59632894 (а.с. 115-116) з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.06.2019 по справі № 904/1511/19.

24.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушевим Є.П. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження ВП № 59633484 (а.с. 119-120), в якій об`єднано виконавчі провадження № 59632749, № 59632894 у зведене виконавче провадження № 59633484.

17.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушевим Є.П. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП № 59632749 (а.с. 123-129), якою постановив накласти арешт на право оренди земельних ділянок.

В постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП № 59632749 зазначена назва кожного описаного предмета і його відмінні ознаки.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (із змінами та доповненнями) визначено, що державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема:

- право користування (сервітут);

- право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- право забудови земельної ділянки (суперфіцій);

- право господарського відання;

- право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 135 Земельного кодексу України передбачено, що звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (статті 56 Закону "Про виконавче провадження").

Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом (частина 5 статті 93 Земельного кодексу України).

Частина 4 статті 124 Земельного кодексу України встановлює, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Продаж земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) може здійснюватися на земельних торгах виключно з ініціативи власників земельної ділянки (частиною 2 статті 135 Земельного кодексу України).

Таким чином, належне орендарю на підставі договору оренди право користування земельною ділянкою, що перебуває у приватній власності, не може бути ним відчужено.

Одним із видів речових прав на чуже майно, передбачених статті 395 ЦК України, є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Аналогічні норми містяться в статті 1021 Земельного кодексу України.

Стаття 411 ЦК України надає землекористувачу право на відчуження права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. У разі продажу землекористувачем права користування земельною ділянкою власник даної земельної ділянки має переважне право перед іншими на його придбання за ціною, що оголошена для продажу та на інших рівних умовах.

У випадку продажу права користування з публічних торгів у власника не виникає права, оскільки в такому випадку має місце продаж у примусовому порядку.

Отже, користування земельною ділянкою на підставі договору емфітевзису надає землекористувачу право на відчуження (продаж) права на користування даною земельною ділянкою без згоди власника земельної ділянки, тому саме на це право боржника може бути звернуто стягнення, оскільки право емфітевзису може бути реалізовано (продано) для цілей примусового виконання рішення.

Таким чином, оскільки право оренди земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, не може відчужуватися орендарем, так як таке право належить лише власнику земельної ділянки, то, відповідно дане право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження, де боржником є орендар, тому накладання арешту на право орендаря на оренду земельної ділянки в такому випадку є безпідставним та необґрунтованим.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданого скаржником, не вбачається випадків надання останньому земельних ділянок в емфітевзис, у всіх випадках йдеться про оренду земельної ділянки (а.с. 130-154).

Крім того, відповідно до частини 3 статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування.

Статтею 141 Земельного кодексу України закріплено виключний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Серед вказаного переліку відсутня така підстава припинення користування земельною ділянкою як відчуження права оренди земельної ділянки.

Крім того, відповідно до пункту 15 Розділу Х Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 371 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Таким чином, дії приватного виконавця Макушева Є.П. щодо арешту на права оренди земельних ділянок, які знаходяться в користуванні Приватного підприємства "Діаміс", в рамках зведеного виконавчого провадження № 59633484, Боржником в якому є Відповідач, не узгоджуються з положеннями чинного законодавства.

У зв`язку з викладеним скарга Приватного підприємства "Діаміс" на дії приватного виконавця підлягає частковому задоволенню, оскільки вимоги скарги не відповідають приписам статті 343 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 232 - 236, 342 - 345 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Приватного підприємства "Діаміс" на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича щодо винесення постанови від 17.01.2020 про арешт майна боржника ВП № 59632749 - задовольнити частково.

Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 17.01.2020 ВП № 59632749 неправомірними.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича усунути відповідні порушення.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгена Петровича виключити (вилучити) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про арешт права оренди земельних ділянок, перелік яких зазначено у постанові про арешт майна боржника від 17.01.2020 ВП № 59632749.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення - 12.03.2020 та може бути оскаржена до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" цього Кодексу.

Повний текст ухвали складено 26.03.2020.

Суддя І.Ф. Мельниченко