ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. Справа № 903/818/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Скрипчук О.С.,

секретар судового засідання: Харів М.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» б/н від 03.01.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/168/20 від 14.01.2020),

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 26 грудня 2019 року (повний текст ухвали складено 27.12.2019, м. Львів, суддя Яворський Б.І.)

у справі № 903/818/19

порушеній за позовом

позивача: Антимонопольного комітету України, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл», смт. Славське Сколівського району Львівської області

про стягнення 2882011,00 грн штрафу та 2882011,00 грн пені,

за участю представників:

від апелянта/відповідача: не прибув,

від позивача: Сигляк І.Я. (довіреність № 300-122/01-86 від 22.07.2019),

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Антимонопольного комітету України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» про стягнення 2882011,00 грн штрафу та 2882011,00 грн пені.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 17.10.2019 р. позовну заяву Антимонопольного комітету України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» про стягнення 2882011,00 грн штрафу та 2882011,00 грн пені передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.12.2019 року у справі № 903/818/19 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» у задоволенні заяви про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ПП «ОККО-Бізнес Контракт», ПП «ОККО-Контракт» та ТзОВ «ОККО-Схід», заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» (вх.№3603/19 від 26.12.2019 р.) про забезпечення доказів повернуто заявнику. Також ухвалою задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» про продовження строку підготовчого провадження у справі та продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів з наступного дня після закінчення шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі для вирішення спору, підготовче засідання відкладено на 16.01.2020.

Ухвала суду мотивована наступним, щодо відмови у задоволенні клопотання про залучення третіх осіб у справі, які зазначені вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем розмір штрафу визначався від доходу (виручки) кожного окремого суб`єкта господарювання, а не групи в цілому ,про що зазначено в рішення Антимонопольного комітету України (надалі АМК України) №315-р від 21.06.2018 р. Відтак, посилання відповідача на ч.4 ст.56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст.544 ЦК України та ст.228 ГК України є помилковим, адже солідарного зобов`язання тут не виникло, як вважає товариство. Тому відповідач не довів, яким чином рішення у справі може вплинути на права та обов`язки осіб, яких він просить залучити до участі у справі.

Щодо заяви відповідача про забезпечення доказів місцевий суд зазначив, що таку заяву подано без додержання вимог ч.3 ст.111 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), оскільки за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, однак, у даному випадку до заяви про забезпечення доказів відповідач не подав доказів сплати судового збору. За таких обставин, заява про забезпечення доказів та додані до неї документи підлягають поверненню заявнику.

Не погодившись із пунктом 2 вказаної ухвали суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 26.12.2019 р. у справі № 903/818/19 частково (в частині повернення Товариству заяви про забезпечення доказів у справі № 903/818/19) і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що за подання заяви про забезпечення доказів необхідно сплатити судовий збір, оскільки необхідність його сплати і розмір судового збору за подання такої заяви до господарського суду спеціальним законом не встановлені, а відтак товариство не має обов`язку, а також і об`єктивної можливості додати документ про таку сплату до заяви.

Позивачем на апеляційну скаргу відповідача 17.02.2020 року, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує доводи апелянта покликаючись на п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», яким визначено, що за подання юридичною особою до суду заяви про забезпечення доказів або позову справляється судовий збір, ставка судового збору якого становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в частині повернення заяви про забезпечення доказів відсутні.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 903/818/19 розподілено до розгляду судді доповідачу Данко Л.С. та введено до складу судової колегії суддів Мирутенка О.Л. та Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОККО-Рітейл» та розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 25.02.2020 року.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 року розгляд справи було відкладено на 17.03.2020 року.

В судове засідання, яке відбулося 17.03.2020, представник апелянта/відповідача не прибув, на електронну адресу суду апеляційної інстанції представником апелянта надіслано клопотання б/н від 17.03.2020 року (вх. № 01-04/1646/20) в якому останній просить розглянути апеляційну скаргу без участі представника товариства або відкласти розгляд справи на іншу дату у разі неможливості розгляду даної апеляційної скарги без участі товариства.

Від позивача представник прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судова колегія, з урахуванням наведених вище обставин, обговоривши доводи апеляційної скарги, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, заслухавши пояснення представника позивача, прийшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи, оскільки апелянтом подано відповідне клопотання про розгляд справи без участі товариства та підстав для відкладення розгляду справи судова колегія не вбачає.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення позивача, які зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга апелянта підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Апелянтом у даній справі оскаржено ухвалу Господарського суду Львівської області від 26.12.2019 року у справі № 903/818/19 в частині повернення Товариству заяви про забезпечення доказів у справі № 903/818/19 (п. 2 резолютивної частини ухвали).

Відтак, судова колегія переглядає законність ухвали місцевого господарського суду в частині яка оскаржується, а саме п.2 резолютивної частини ухвали щодо повернення Товариству заяви про забезпечення доказів у даній справі.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвала суду в частині повернення заяви про забезпечення доказів мотивована тим, що таку заяву подано без додержання вимог ч.3 ст.111 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), оскільки за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, однак, у даному випадку до заяви про забезпечення доказів відповідач не подав доказів сплати судового збору. За таких обставин, заява про забезпечення доказів та додані до неї документи підлягають поверненню заявнику.

Однак, судова колегія з висновком суду в цій частині не може погодиться, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 111 ГПК України, за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.

В той же час, вказаною процесуальною нормою зазначено, що розмір судового збору за подання заяви про забезпечення доказів встановлюється законом.

Розміри судового збору за подання процесуальних документів до всіх судових юрисдикцій та інстанції встановлені Законом України «Про судовий збір» №3674-17 (далі також «Закону № 3674-17»).

Відповідно до преамбули Закону № 3674-17, цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Тобто, Закон № 3674-17 є спеціальним законом, який встановлює необхідність сплати і розміри (ставки) судового збору.

Пунктами 1-3 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-17 встановлені розміри судового збору за подання процесуальних документів до судів, відповідно, загальної, господарської та адміністративної юрисдикції.

При цьому, у п.2 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-17, яким встановлені розміри судового збору за подання процесуальних документів до господарського суду, не визначено розміру судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

Іншими законами розмір судового збору за подання зазначеного процесуального документа не встановлено.

Тобто, оскільки необхідність його сплати і розмір судового збору за подання заяви про забезпечення доказів до господарського суду спеціальним законом не встановлені, Товариство не має обов`язку, а також і об`єктивної можливості додати документ про таку сплату до Заяви.

Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 03.07.2019 року у справі № 911/1521/18.

Заперечення позивача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання юридичною особою до суду заяви про забезпечення доказів або позову справляється судовий збір, ставка судового збору якого становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судова колегія вважає такими що не заслуговують на увагу суду, так як дана норма стосується судів загальної юрисдикції.

Окрім того, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі також «№3477-1V») передбачає застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (далі також «ЄСПЛ ») як джерела права.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

Зокрема, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, рішення від 18.12.2008) Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовний орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за більш сприятливим для особи тлумаченням.

Відповідно до п.14 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, судоустрій, судочинство, статус суддів; засади судової експертизи; організація і діяльність прокуратури, нотаріату, органів досудового розслідування, органів і установ виконання покарань; порядок виконання судових рішень; засади організації та діяльності адвокатури.

Таким чином, оскільки в чинному законодавстві України відсутнє визначення розміру судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції, повернувши заяву Товариству, позбавив останнє можливості в повному обсязі та на рівних умовах з іншою стороною по справі представити свою позицію під час розгляду справи у суді, чим порушив право Товариства на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи викладене та встановивши, що в даному випадку виникла юридична колізія, оскільки ГПК України встановлює порядок, за при поданні заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, а водночас Законом України «Про судовий збір» не передбачено сплату судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, апеляційний суд, ураховуючи принцип правової визначеності (певності), практику Європейського Суду з прав людини дійшов висновку, що в даному випадку суд має тлумачити норму на користь заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку апеляційну скаргу задоволити, ухвалу Господарського суду Львівської області від 26.12.2019 у справі № 903/818/19 скасувати в частині повернення Товариству заяви про забезпечення доказів у справі № 903/818/19. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 280, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 26 грудня 2019 року у справі № 903/818/19 в частині повернення Товариству заяви про забезпечення доказів у справі № 903/818/19 скасувати.

3. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Матеріали оскарження повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 24.03.2020 року.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя О.Л.Мирутенко

Суддя О.С.Скрипчук