ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"08" квітня 2020 р.Справа № 922/1036/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

розглянувши матеріали

позовної заявиЗаступника керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, м. Краматорськ в інтересах держави, в особі Міністерства охорони здоров`я України, м. Київ (перший позивач) та Донецького національного медичного університету, м. Лиман (другий позивач)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги", м. Харків
про стягнення 421620,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області (прокурор), в інтересах держави, в особі Міністерства охорони здоров`я України (перший позивач) та Донецького національного медичного університету (другий позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" (відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь другого позивача 421620,90 грн. заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує на наступне.

Краматорською місцевою прокуратурою з метою недопущення порушення інтересів держави постійно вивчається стан дотримання вимог чинного законодавства при проведенні розрахунків за надані освітні послуги. Встановлено, що згідно наказу ректора Донецького національного медичного університету зараховано на перший курс, на спеціальність "медицина", за контрактною формою навчання наступних осіб: наказ №119 ст від 09.02.2017 ОСОБА_1 , наказ №66 ст від 27.01.2017 ОСОБА_2 , наказ №50-ст від 20.01.17 ОСОБА_3 , наказ № 5-ст від 04.01.17 ОСОБА_4 , наказ № 5-ст від 04.01.17 ОСОБА_10 , наказ № 5-ст від 04.01.17 ОСОБА_7

Так, 06.06.2017 між Донецьким національним медичним університетом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" (далі - ТОВ "Українські освітні послуги") укладено договір про співпрацю щодо надання послуг іноземним громадянам на 2016-2021 навчальні роки (далі - Договір про співпрацю), предметом якого є наступне: сторони за цим договором зобов`язуються спільно діяти з метою залучення іноземних громадян та надання їм освітніх послуг для здобуття вищої освіти в Донецькому національному медичному університеті.

Відповідно до п. 2.2.3 Договору про співпрацю до обов`язків Донецького національного медичного університету, належить наступне: Укласти з кожним прибулим на навчання за даним договором "Кандидатом" та ТОВ "Українські освітні послуги" договір на навчання "Кандидата", який є аналогічним за своїм змістом( далі - Договір). Відповідно до п.5.1. Договорів №04.114 від 16.01.17, №08.12 від 16.01.17, № 08.11 від 16.01.17, №14.40 від 20.01.17, №10.14 від 27.01.17, №04.145 від 09.02.17 ( які є аналогічними за своїм змістом), оплата за навчання Кандидата за цими договорами здійснюється посередником в національній валюті України за курсом НБУ на день сплати на розрахунковий рахунок.

Пунктом 5.2, Договорів передбачено, що вартість освітньої послуги за цими договорами становить на весь термін навчання 20500 доларів США у тому числі за перший рік навчання 3000 доларів США, за другий рік навчання 3500 доларів США, за третій рік навчання 3500 доларів США, за четвертий рік навчання 3500 доларів США, за п`ятий рік навчання 3500 доларів США, за шостий рік навчання 3500 доларів США, за спеціальністю "медицина".

Відповідно до п.5.3. Договорів оплата за навчання Кандидата на першому курсі вноситься Посередником за весь рік навчання протягом п`яти робочих днів після дати видання наказу Виконавцем про зарахування кандидата на навчання. За другий та наступні курси навчання можлива по семестрова оплата, яка проводиться за 10 календарних днів до початку відповідних семестрів. На виконання вищевказаного пункту Договорів ТОВ "Українські освітні послуги" внесена оплата перший та другий рік навчання вищевказаних студентів.

Втім, в порушення вищезазначених норм та умов Договору замовником (ТОВ "Освітні послуги") до 18.02.2020 не сплачено грошові кошти медичному університету, за освітню послугу (третій та четвертий рік навчання), а саме: ОСОБА_1 у сумі 1323,68 доларів США за договором № 04.145 від 09.02.2017, ОСОБА_2 у сумі 2761,69 доларів США за договором №10.14 від 27.01.2017; ОСОБА_3 у сумі 3408,58 доларів США за договором №14.40 від 20.01.2017; ОСОБА_4 у сумі 4224,84 доларів США за договором № 08.11 від 16.01. 2017; ОСОБА_10 у сумі 2841,37 доларів США за договором №08.12 від 16.01. 2017; ОСОБА_7 у сумі 2693,16 доларів США за договором № 04.1 14 від 16.01.2017.

Таким чином, загальна сума заборгованості за надання освітніх послуг складає 17253,32 доларів США. Згідно з курсом Національного банку України 17253,32 доларів США дорівнює 421620,90 грн.

Пунктом 8.2 Договорів визначено, що у випадку, якщо спір не вдається вирішити шляхом переговорів, він буде переданий на розгляд суду в установленому законодавством України порядку.

Прокурор зазначає, що несплата коштів за надані освітні послуги негативним чином впливає на належне забезпечення діяльності навчального закладу та унеможливлює реалізацію державної політики у сфері вищої освіти, порушує економічні інтереси держави та інтереси держави у сфері освіти щодо створення належних умов для навчання.

У спірних відносинах Міністерство охорони здоров`я України є уповноваженим органом на здійснення контролю за дотриманням державних інтересів в частині законності використання коштів державного бюджету.

Дана позовна заява є заходом прокурорського реагування за для захисту економічних інтересів держави у сфері освіти в особі Міністерства охорони здоров`я України та Донецького національного медичного університету.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про її повернення прокурору, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права" передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Суд звертає увагу на те, що саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18).

Проте, за переконанням суду, прокурор не довів, що даний випадок є виключним для представництва прокуратурою інтересів держави в суді, а також не довів що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежно, оскільки сам лише факт відсутності звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту прав та інтересів. Крім того, відсутність коштів для сплати судового збору за подання позовної заяви не може свідчити про наявність виключного випадку для представництва прокурора інтересів держави в суді.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Керуючись ст.ст. 53, 174, 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Повернути позовну заяву разом з доданими документами Заступнику керівника Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, м. Краматорськ.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена, в порядку ст.ст. 255 - 257 ГПК України до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання ухвали, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Ухвала підписана 08 квітня 2020 року.

Суддя О.В. Погорелова

Примітка: Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків (ст.174 ГПК України).