ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2020 Справа № 904/4112/19
м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецова І.Л., Широбокова Л.П.

секретар судового засідання Байрамов І.І.

за участю представників:
від позивача: Зімін Ю.О., паспорт серія НОМЕР_1 , довіреність №4.1-01/89 від 20.12.2019, представник

від відповідача: Сердюк В.В., довіреність №4 від 02.01.2020, представник

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/4112/19 (суддя Колісник І.І.; рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, повне рішення складено 18.11.2019)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м.Київ

до Військової частини НОМЕР_2 , смт.Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України, м.Київ

про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із регламентною виплатою у сумі 62033,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось у вересні 2019 року до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати, пов`язані з регламентною виплатою у сумі 62033,91 грн. та судові витрати (судовий збір) в сумі 1921,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини скоєння ДТП, за участю транспортного засобу, який належав Військовій частині НОМЕР_2 , та не відшкодування відповідачем у добровільному порядку витрат МТСБУ, пов`язаних з виплатами по страховому випадку потерпілим особам. Правовими підставами позову позивач зазначає статті 22, 1166, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/4112/19 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України понесені витрати, пов`язані з регламентною виплатою у сумі 62033,91 грн., судовий збір у сумі 1921,00 грн.

Означене рішення суду вмотивоване тим, що Військова частина НОМЕР_2 володіє на праві оперативного управління закріпленим за нею Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, тому саме ця особа несе відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Військова частина НОМЕР_2 (відповідач) звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/4112/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення 62033,91 грн. - відмовити повністю.

Відповідач вважає, що висновки викладені у рішенні господарського суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Скаржник зазначає, що позивач заявив позов до військової частини НОМЕР_2 , самостійно визначивши її власником транспортного засобу. Натомість відповідачем у даній справі може бути особа яка несе (або може нести) певні зобов`язання перед позивачем.

Відповідач звертає увагу на те, що судом не було враховано при винесенні рішення, що військова частина не власник, а є лише користувач військового транспортного засобу МАЗ-537 без в.н.з., а тому, як суб`єкт господарської діяльності, за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України.

До того ж, відповідач вказує, що відповідно до частини 6 статті 261 Цивільного кодексу України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

В судовому засіданні 16.03.2020 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав.

Представник позивача заперечував в судовому засіданні на задоволенні апеляційної скарги з тих підстав, що саме на військову частину покладається обов`язок по відшкодування шкоди, що спричинена потерпілим особам, виплати яких здійснило МТСБУ, а відтак до позивача перейшли в порядку регресу права вимоги по відшкодуванню цих витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі неоспорені обставини.

20.11.2014 о 20:45 год. на 362 км 150 м автомобільної дороги М-03 Київ-Харків-Довжанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "МАЗ-537", д.р.н в.н.з, що належить В/Ч НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 та транспортного засобу "Daewoo Т1310", д.р.н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Військової прокуратури Полтавського гарнізону від 30.04.2015 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000083 від 21.01.2014, при проїзді нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг водій автомобіля "МАЗ-537" ОСОБА_3 , на порушення вимог п.п. 10.1, 16.11, 2.1 Розділу 33 Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння не надав перевагу в русі автомобілю "Daewoo Т1310", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що рухався по головній дорозі, виїхав на автодорогу Київ-Харків-Довжанський, виконуючи маневр поворот ліворуч, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних автотранспортних засобів.

Вказана ДТП сталася внаслідок неправомірних дій водія транспортного засобу "МАЗ-537" Коваленка А.В.

Транспортний засіб "MA3-537" на момент ДТП знаходився під керуванням сержанта за призовом під час мобілізації Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 та належав Військовій частині НОМЕР_2 .

За наслідками зіткнення пасажири автомобіля "Daewoo Т1310": ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких загинула на місці; ОСОБА_5 , ОСОБА_6 тяжкі ушкодження, від яких померли в лікарні; пасажир ОСОБА_7 та водій ОСОБА_2 з отриманими тілесними ушкодженнями були доставлені в медичні установи.

Водій спеціального автомобіля "МАЗ-537" ОСОБА_3 вчинив самогубство.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.2016 у справі №545/1093/16-ц (провадження № 2/545/497/16), яке набрало законної сили 28.02.2017 після її апеляційного перегляду, позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Військової частини НОМЕР_2 було задоволено частково.

На користь ОСОБА_2 було присуджено до стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України 62 033,91 грн. за наслідками ДТП, з яких: 37155,91 грн. - з відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, 21 924 грн. - з відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності, 2 954 грн. - моральної шкоди (а.с. 36 - 43).

На дату дорожньо-транспортної пригоди 20.11.2014 договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) щодо транспортного засобу "МАЗ-537" був відсутній.

За платіжними дорученням № 615рв від 26.01.2017 позивачем було сплачено на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування (регламентну виплату) на загальну суму 62033,91 грн. Відповідно до відміток банку такий платіж фактично проведено 30.01.2017 (а.с. 33).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.09.2019, Військова частина НОМЕР_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) є юридичною особою, зареєстрованою в організаційно-правовій формі - державна організація (установа, заклад); орган управління - Міністерство оборони України; вид діяльності за КВЕД: 84.22. діяльність у сфері оборони; дата державної реєстрації юридичної особи - 09.02.2004.

Листом № 3.1-05/2040 від 26.01.2017 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 з пропозицією компенсувати понесені витрати в розмірі 62 033,91 грн.

На пропозицію позивача відповідач відповіді не надав, вимоги про відшкодування витрат добровільно не задовольнив, що й стало причиною виникнення спору.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу відшкодування в порядку регресу шкоди, що спричинена джерелом підвищеної небезпеки, виплату якої на користь потерпілої в ДТП особи здійснило Моторне (транспортне) страхове бюро України, а відтак підлягають регулюванню відповідними нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" тощо. Особливості правового режиму майна та діяльності Збройних Сил України визначаються відповідними Законами України "Про Збройні Сили України" та "Про правовий режим майна у Збройних силах України".

Так згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

В обґрунтування позовних вимог до Військової частини НОМЕР_2 , позивач посилається на статтю 1172 Цивільного кодексу України, частиною першою якої передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14 та від 21.09.2016 у справі №6-933цс16.

Як встановлено в рішенні Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.2016 у справі № 545/1093/16-ц (провадження № 2/545/497/16), відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.08.2014 року № 146 сержанта ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу частини. Відповідно до наказу № 131 від 18.08.2014 року вантажний ТЗ МАЗ-537 був закріплений за сержантом ОСОБА_3 .

Факт вини водія ОСОБА_3 підтверджується постановою Військової прокуратури Полтавського гарнізону від 30.04.2015 про закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю підозрюваного.

Судом встановлено, що станом на дату дорожньо-транспортної пригоди 20.11.2014 транспортний засіб "МАЗ-537" експлуатувався без укладення договору (поліса) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачем та відповідачем не заперечується правильність встановлення судом першої інстанції зазначених вище обставин.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та визначаючи особу, відповідальну за її відшкодування, слід враховувати нормативні приписи статті 1187 Цивільного кодексу України щодо необхідності встановлення належної правової підстави (право власності, право господарського відання, право оперативного управління, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіння особою транспортним засобом.

Стосовно правомірного володіння Військовою частиною НОМЕР_2 транспортним засобом "МАЗ-537" з можливістю самостійної відповідальності за шкоду, завдану ним як джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції виходив із того, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, тому вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Статтею 170 Цивільного кодексу України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" органами, які здійснюють управління військовим майном є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Статтею 10 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Згідно з статтею 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

За визначенням, яке наведено в статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

За частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, станом на час ДТП транспортний засіб "МАЗ-537", без в.н.з. був закріплений за військовою частиною НОМЕР_2 , а ОСОБА_3 , сержант за призовом під час мобілізації, ніс службу у даній військовій частині. Військова частина НОМЕР_2 є юридичною особою (державна організація (установа) заклад).

Ці обставини не заперечуються сторонами та підтверджені матеріалами справи. Зокрема, належність автомобіля "МАЗ-537" Військовій частині НОМЕР_2 встановлена рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.2016, яке має преюдиційне значення у цій справі.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Отже, враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме вони несуть відповідальність згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанови від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що заперечення відповідача про неналежність відповідача є необґрунтованими, оскільки, саме військові частини, за якими закріплено військове майно несуть відповідальність за заподіяні збитки.

Щодо решти доводів відповідача, то вони також відхиляються судом апеляційної інстанції з урахуванням такого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 Цивільного кодексу України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Спеціальний Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.

Отже, правові наслідки виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування та виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності різняться.

(Наведене вище відповідає правовій позиції Верховного суду України, висловленій в постанові від 16.11.2016 у справі 6-2188цс16).

Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (стаття 21 цього Закону).

Під власниками транспортного засобу у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розуміються - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (частина 6 статті 1 цього Закону).

У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом (пункт 21.4 статті 21 цього Закону).

Згідно зі статтею 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди потерпілій особі у ДТП саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У постанові від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к Великою Палатою Верховного Суду висловлено свою правову позицію щодо того, що позов до МТСБУ (зобов`язання якого витікають із положень закону, але за характером є ідентичними зобов`язанням страховика) щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в межах кримінального провадження, може бути пред`явлено до суду.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що на день скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, вина військового службовця Коваленка А.В., який перебував у особовому складі військової частини НОМЕР_2 (відповідача) встановлена постановою Військової прокуратури Полтавського гарнізону від 30.04.2015 про закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю підозрюваного та рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.2016 у справі №545/1093/16-ц (провадження № 2/545/497/16).

Як установлено судом апеляційної інстанції у цій справі позивач на підставі положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснив регламентну виплату потерпілій особі 30.01.2017 та тим самим відшкодував завдану потерпілому у ДТП шкоду.

Згідно із частиною шостою статті 261 Цивільного кодексу України за регресним зобов`язанням перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Таким чином, відповідно до положень частини шостої статті 261 Цивільного кодексу України, з 31.12.2017 розпочався перебіг позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідача за його регресними вимогами. На час пред`явлення позову в цій справі (13.09.2019) загальна позовна давність у три роки не сплинула.

При цьому колегія суддів враховує, що за приписами частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Натомість, як убачається з матеріалів справи, відповідач не заявляв суду першої інстанції заяви про застосування у даному спорі наслідків спливу позовної давності.

Відтак враховуючи наведені приписи діючого законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про те, що за встановлених судом обставин позивачем вірно визначено Військову частину НОМЕР_2 як особу, яка відповідає за завдану внаслідок ДТП шкоду, а позовні вимоги позивача про стягнення в порядку регресу з відповідача витрат, пов`язаних із регламентною виплатою у сумі 62033,91 грн., - є законними й обґрунтованими, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати відповідача в сумі 2882,00 грн. на оплату судового збору, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2019 у справі №904/4112/19 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Військову частину НОМЕР_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 01.04.2020.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Л.П. Широбокова