ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2020 904/2404/18

м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) - Кузнецової І.Л.,

суддів - Кощеєва І.М., Подобєда І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2020 у справі №904/2404/18 (суддя Красота О.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина", м. Київ

до відповідача-1 Акціонерного товариства "ВТБ Банк", м. Київ

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Салон-магазин "Алеко", м. Дніпро

про визнання недійсним договору №4 від 20.12.2017 про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 12.06.2013

ВСТАНОВИВ:

- ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2020 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Укравтозапчастина" №1-ЗД/20 від 28.01.2020 про забезпечення доказів та додані до неї документи повернуто з підстав, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України;

- при винесенні ухвали господарський суд виходив з того, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду заяви про вжиття запобіжних заходів, одним із видів яких є забезпечення доказів, судовий збір становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також з того, що товариством не надано доказів сплати судового збору при поданні вказаної вище заяви;

- не погодившись з ухвалою суду, ТОВ "Укравтозапчастина" подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування господарським судом норм матеріального права та на порушенням ним норм процесуального права просить цю ухвалу скасувати;

- у поданій скарзі йдеться про те, що положення п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", покладені в обґрунтування ухвали суду першої інстанції, не встановлюють ставку судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів;

- відповідач-1 вважає ухвалу господарського суду законною та обґрунтованою, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що заява про забезпечення доказів є одним з видів запобіжних заходів, оскільки спрямована на забезпечення збереження доказів, попередження правопорушення та забезпечення можливості подальшого захисту порушених прав, а відтак судовий збір за її подання складає 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно з п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір";

- відповідач-2 відзив на апеляційну скаргу не надав, про розгляд справи апеляційним судом відповідач-2 повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в силу наступного.

ТОВ "Укравтозапчастина" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "ВТБ Банк" та ТОВ "Салон-магазин "Алеко", а в подальшому з заявою про уточнення позовних вимог, в яких просило визнати недійсним договір №4 про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 12.06.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С. за реєстровим №247 між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Салон-магазин "Алеко"; зняти обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з предмету іпотеки за іпотечним договором №247 від 12.06.2013 - вбудованого приміщення магазину, що знаходиться за адресою: Україна, м. Вінниця, вул. Київська, будинок 49, що належить відповідачу-2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. 02.06.2004 за реєстровим №1707; визнати кредитний договір №54 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та Акціонерним товариством (далі - АТ) "ВТБ Банк", виконаним; визнати іпотечний договір №200 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Салон-магазин "Алеко" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати іпотечний договір №247 від 12.06.2013, укладений між ТОВ "Салон-магазин "Алеко" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати іпотечний договір №204 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати договір застави товарів в обороті №54/Z від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати договір застави майнових прав №54/Z-1 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати договір застави майнових прав №54/Z-2 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати договір застави майнових прав №54/Z-3 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та АТ "ВТБ Банк", припиненим; визнати договір застави товарів в обороті №54/Z-4 від 31.05.2013, укладений між ТОВ "Укравтозапчастина" та АТ "ВТБ Банк", припиненим.

28.01.2020 ТОВ "Укравтозапчастина" подало заяву про вжиття заходів забезпечення доказів шляхом заборони відповідачу-1 знищувати первинні документи, що підтверджують здійснення банківських операцій (касові, меморіальні, реєстри) у національній валюті, а також розпоряджень та/або доручень на здійснення банківських операцій за кредитним договором №54 від 31.05.2013, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Укравтозапчастина"; зобов`язання відповідача-2 відновити вищевказані документи у випадку їх знищення або втрати; зобов`язання ліквідатора відповідача-1 надати в матеріали справи оригінали зазначених первинних документів, а також оригінали первинних бухгалтерських документів, які свідчать про надання відповідачем-1 позивачу комісійних послуг за період з травня 2013 року по травень 2018 року.

За наслідками розгляду заяви на стадії прийняття господарським судом винесена оскаржувана ухвала.

Згідно з ч. 3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону ставки судового збору встановлюються у розмірах, які залежать від найменування документа і дії, за яку справляється судовий збір, та платника судового збору.

Так, зазначеним Законом визначено ставки судового збору за подання заяви про забезпечення доказів до суду загальної юрисдикції та до адміністративного суду.

Водночас, статтею 4 Закону не передбачена сплата судового збору за подання заяви про забезпечення доказів безпосередньо до господарського суду.

Отже, в даному випадку, має місце юридична колізія.

Принцип правової визначеності (певності) - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

Зокрема, у справі "Новік проти України" (заява №48068/06, рішення від 18.12.2008) Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №911/1521/18.

Щодо досліджуваної справи, то предметом апеляційного оскарження є ухвала господарського суду про повернення заяви про забезпечення доказів у зв`язку з несплатою заявником судового збору.

З урахування викладеного та практики Європейського Суду з прав людини, при застосуванні принципу правової визначеності, у даному випадку, є наявною юридична колізія, оскільки Господарський процесуальний кодекс України встановлює порядок, за яким при поданні заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, а Законом України "Про судовий збір" не передбачено сплату судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, тому тлумачення норми права повинно бути здійснене на користь особи, яка подає заяву про забезпечення доказів, адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил щодо порядку і розміру сплати судового збору, то саме на неї покладаються негативні наслідки неможливості застосування ч. 3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, оскаржувану ухвалу господарського суду слід скасувати як таку, що постановлена з неправильним застосуванням норми матеріального права.

Доводи відповідача-1 про те, що заява про забезпечення доказів є одним з видів запобіжних заходів, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 43-1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017) особа, яка має підстави побоюватись, що подача потрібних для неї доказів стане згодом неможливою або утрудненою, а також підстави вважати, що її права порушені або існує реальна загроза їх порушення, має право звернутися до господарського суду з заявою про вжиття передбачених статтею 43-2 цього Кодексу запобіжних заходів до подання позову.

Статтею 43-2 Кодексу у вищевказаній редакції було передбачено такі види запобіжних заходів: витребування доказів; огляд приміщень, в яких відбуваються дії, пов`язані з порушенням прав; накладення арешту на майно, що належить особі, щодо якої вжито запобіжні заходи, і знаходиться в неї або в інших осіб.

В Господарському процесуальному кодексі України в редакції, чинній з 15.12.2017, не передбачено можливість вжиття запобіжних заходів, в тому числі шляхом витребування доказів.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 110 Господарського процесуального кодексу України у вказаній редакції суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

За приписами ч. 2 цієї статті способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, в тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Як зазначено вище, в заяві №1-ЗД/20 від 28.01.2020 позивач просив суд вжити заходи забезпечення доказів шляхом:

- заборони відповідачу-1 знищувати первинні документи, що підтверджують здійснення банківських операцій (касові, меморіальні, реєстри) у національній валюті, а також розпоряджень та/або доручень на здійснення банківських операцій за кредитним договором №54 від 31.05.2013, укладеного між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "Укравтозапчастина";

- зобов`язання відповідача-2 відновити вищевказані документи у випадку їх знищення або втрати;

- зобов`язання ліквідатора відповідача-1 надати в матеріали справи оригінали зазначених первинних документів, а також оригінали первинних бухгалтерських документів, які свідчать про надання відповідачем-1 позивачу комісійних послуг за період з травня 2013 року по травень 2018 року.

Таким чином, вимога про вжиття запобіжних заходів шляхом витребування доказів та вимоги про вжиття заходів забезпечення доказів шляхом заборони вчиняти певні дії щодо доказів, зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів та витребування доказів, які містяться в заяві позивача №1-ЗД/20 від 28.01.2020, не є тотожними за своєю правовою природою.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 271, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2020 у справі №904/2404/18 скасувати;

- справу №904/2404/18 передати на розгляд Господарського суду Дніпропетровської області;

- постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови;

- повна постанова складена 02.04.2020

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.М. Подобєд