ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2020 р. Справа №914/1812/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Данко Л.С.

Мирутенка О.Л.

Розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Міст Експрес» за вих. № 03012020/2/2020 від 03.01.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.2019 (повний текст рішення складено 09.12.2019, м. Львів, суддя Мазовіта А.Б.)

у справі № 914/1812/19

за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство № 16363», м. Харків

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес», м. Львів

про стягнення 42 738,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес» про стягнення 42 738,85 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 ним для відповідача було здійснено перевезення вантажу. Відповідно до ст. 916 ЦК України, якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. З огляду на положення даної статті та відсутність у вказаних товарно-транспортних накладних погодженої вартості перевезення, позивачем, зважаючи на надання відповідачу послуг з перевезення за аналогічними маршрутами із узгодженою вартістю, розраховано провізну плату у розмірі 41 583,34 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.12.2019 у справі № 914/1812/19 позов ТзДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» задоволено. Суд виніс рішення,яким стягнув з ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» на користь ТзДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» 41 583,34 грн основного боргу, 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних, 1 921,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами фактів здійснення перевезення вантажу згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018.

Не погоджуючись з даним рішенням ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» подало апеляційну скаргу за вих. № 03012020/2/2020 від 03.01.2020, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального і процесуального права, А саме скаржник стверджує, що у ТТН № ХР0002843 від 24.09.2018 не зазначено посади, прізвища відповідальних осіб вантажоодержувача та відсутній підпис такої, у ТТН № КЖ0035311 від 28.09.2018 відсутні відомості про марку, модель та тип автомобіля, а також відсутній підпис водія/експедитора, у ТТН № КЖ0036188 від 05.11.2018 відсутні відомості про марку, модель та тип автомобіля і підпис водія/експедитора. Апелянт зазначає, що недотримання форми ТТН тягне за собою недійсність таких. На думку апелянта позивач не довів факт надання послуг перевезення та правильність і достовірність розрахунків вартості послуг перевезення.

Водночас, апелянт зазначає, що у ТТН, які надані позивачем, як доказ укладення договору перевезення відсутні істотні умови договору, що є наслідком відсутності домовленості сторін щодо вартості перевезення.

Також, апелянт стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Позивачем не було подано до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Згідно товарно-транспортної накладної №ХР0002834 від 24.09.2018 ТзДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» здійснило для ТзОВ «Торговий дім «Міст Експрес» перевезення вантажу за маршрутом м. Харків м. Київ-Жуляни.

Згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0035311 від 28.09.2018 ТзДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» здійснило для ТзОВ «Торговий дім «Міст Експрес» перевезення вантажу за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Львів.

Згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0036188 від 05.11.2018 ТзДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» здійснило для ТзОВ «Торговий дім «Міст Експрес» перевезення вантажу за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Харків.

В зазначених товарно-транспортних накладних (графі «прийняв») міститься підпис вантажоодержувача (відповідача).

Позивач зазначає, що з огляду на те, що у вказаних товарно-транспортних накладних не було визначено розміру провізної плати, то в порядку, встановленому ч. 1 ст. 916 ЦК України, розрахував провізну плату у розмірі 41 583,34 грн. Вказаний розмір визначений як середнє арифметичне на підставі узгодженої вартості перевезень за аналогічними маршрутами, зокрема, за маршрутами м. Харків м. Київ-Жуляни і м. Київ-Жуляни м. Харків згідно актів здачі-приймання робіт (послуг) №6822 від 20.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №6823 від 21.10.2018 на загальну суму 19 000,00 грн, №7295 від 25.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №7296 від 26.10.2018 на загальну суму 12 850,00 грн, №7299 від 01.11.2018 на загальну суму 12 500,00 грн, №7300 від 01.11.2018 на загальну суму 12 900,00 грн, та за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Львів згідно актів здачі-приймання робіт (послуг) №6508 від 29.09.2018 на загальну суму 11 000,00 грн, №6509 від 29.09.2018 на загальну суму 19 600,00 грн.

28.02.2019 позивач надіслав відповідачу вимогу за вих. №198 від 25.02.2019 про сплату 41 583,34 грн, яка залишена останнім без розгляду та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати вартості послуг перевезення, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 41 583,34 грн. основного боргу, 533,18 грн. 3% річних, 622,33 грн. інфляційних.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зазначена норма кореспондується з вимогами ст. 144 ГК України щодо підстав виникнення майнових прав та обов`язків суб`єктів господарювання.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Пунктом 1 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Разом з тим, згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 3 статті 181 ГК України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

У відповідності до частини 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частини 1, 2 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила) договір про перевезення вантажів - це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Відповідно до пп. 11.3., 11.4. товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сам факт відсутності підписаного сторонами договору на перевезення вантажу, як окремого документа, не спростовує факту існування між сторонами договірних відносин з перевезення вантажу, що підтверджується оформленням товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018.

Факт надання послуг з перевезення підтверджується відмітками вантажоодержувача (відокремленого підрозділу відповідача) на товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 в графі про прийняття вантажу. Водночас, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, що позивачем на замовлення відповідача здійснювалося перевезення вантажу згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018.

Посилання апелянта на недоліки в оформленні вищевказаних товарно-транспортних накладних (зокрема, щодо відсутності підпису водія позивача про отримання вантажу до перевезення на деяких накладних, тощо) не можуть свідчити про те, що позивачем не було здійснено перевезення товару. Адже, відповідач засвідчив факт отримання вантажу своїм підписом, а отже перевезення вантажу за такими накладними було виконано позивачем в повному обсязі, на що вказує відсутність претензій (зауважень) відповідача щодо виконаного позивачем перевезення (щодо цілісності вантажу, строків перевезення, тощо).

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ч. 1 ст. 916 ЦК України).

Враховуючи те, що у товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 не було визначено розміру провізної плати, позивач в порядку, встановленому ч. 1 ст. 916 ЦК України, розрахував провізну плату у розмірі 41 583,34 грн, яку він вважає розумною, зважаючи на перевезення ним для відповідача вантажу за аналогічними маршрутами в аналогічний період та щодо яких було погоджено вартість перевезення.

Так, перевезення згідно товарно-транспортної накладної №ХР0002834 від 24.09.2018 здійснювалося за маршрутом м. Харків м. Київ-Жуляни, а згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0036188 від 05.11.2018 здійснювалося за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Харків.

Водночас, позивачем вже надавалися відповідачу послуги за аналогічними маршрутами, що підтверджується підписаними без зауважень сторонами актами здачі-приймання робіт (послуг) №6822 від 20.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №6823 від 21.10.2018 на загальну суму 19 000,00 грн, №7295 від 25.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №7296 від 26.10.2018 на загальну суму 12 850,00 грн, №7299 від 01.11.2018 на загальну суму 12 500,00 грн, №7300 від 01.11.2018 на загальну суму 12 900,00 грн. Таким чином, з урахуванням середнього арифметичного, розмір провізної плати за перевезення вантажів за вищевказаними маршрутами склав 13 141,67 грн. Враховуючи наведене, вартість перевезення згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 відповідно до розрахунку позивача має становити 26 283,34 грн.

Перевезення згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0035311 від 28.09.2018 здійснювалося за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Львів.

Позивачем також надавалися відповідачу послуги за вказаним маршрутом, що підтверджується підписаними без зауважень сторонами актами здачі-приймання робіт (послуг) №6508 від 29.09.2018 на загальну суму 11 000,00 грн, №6509 від 29.09.2018 на загальну суму 19 600,00 грн. Таким чином, вартість перевезення згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0035311 від 28.09.2018 відповідно до розрахунку позивача має становити 15 300,00 грн.

Зважаючи на наведені позивачем обставини щодо визначення розумної ціни за спірні перевезення, відсутність доводів відповідача на спростування саме розміру провізної плати, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що проїзна плата у розмірі 41 583,34 грн за перевезення згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 є обґрунтованою та такою, що розрахована із застосуванням принципу розумності, визначеного ч. 1 ст. 916 ЦК України

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки строк виконання зобов`язання сторонами визначений не був, позивач 28.02.2019 в порядку ст. 530 ЦК України надіслав відповідачу вимогу за вих. №198 від 25.02.2019 про сплату 41 583,34 грн, яка залишена останнім без розгляду та задоволення.

Судом встановлено, що вимога про оплату за вих. №198 від 25.02.2019, була надіслана позивачем 28.02.2019 та отримано відповідачем 04.03.2019.

Зважаючи на те, що відповідач отримав вимогу про оплату вартості перевезення у розмірі 41 583,34 грн - 04.03.2019, останній в силу вимог ст. 530 ЦК України мав сплатити позивачу вартість послуг з перевезення до 12.03.2019. Проте, станом на дату розгляду справи докази сплати вказаної суми в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача вартість провізної плати у розмірі 41 583,34 грн.

Апелянт зазначає, що відповідно до п. 14.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який має бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень з доданням товарно-транспортних накладних. Однак, позивачем рахунки на оплату послуг за перевезення згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 відповідачу не надавалися. Щодо наведених доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у пункті 14.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні зазначено, форма і порядок розрахунків, а також випадки зміни розміру оплати за перевезення вантажів і надання інших послуг, пов`язаних з цим, визначаються перевізником з вантажовідправником або вантажоодержувачем - замовником при укладенні ними договору на перевезення вантажів.

Як зазначалося вище, сторонами договір на перевезення, як окремий документ, не укладався, перевезення здійснювалося на підставі товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018, форма і зміст яких відповідають товарно-транспортній накладній форми №1-ТН, що наведена у додатку №7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. В ТТН не зазначено про необхідність надання замовнику перевезення рахунку на оплату послуг з перевезення.

Суд звертає увагу на те, що у розділі 14 (Розрахунки за перевезення) Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлено, у який строк з моменту отримання рахунку замовник перевезення повинен сплатити перевізнику вартість перевезення, як і не визначено, що такий строк повинен бути відображений у рахунку на оплату. Тобто, сам факт отримання рахунку на оплату не визначає, що з моменту отримання такого рахунку у замовника перевезення виникло зобов`язання щодо здійснення оплати отриманих послуг.

Таким чином, немає підстав вважати, що у відповідача повинен був виникнути обов`язок з оплати лише на підставі отримання ним рахунків на оплату з огляду на те, що позивач не скористався таким способом повідомлення відповідача про необхідність здійснення розрахунків, сторони не погоджували таких умов при здійсненні перевезень згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018. Адже, факт отримання чи не отримання рахунку на оплату не впливає на визначення моменту прострочення оплати відповідачем послуг перевезення та не звільняє його від обов`язку здійснити оплату наданих йому у належний спосіб послуг з перевезення.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок позовних вимог 3% річних та індексу інфляції і встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних (за період з 12.03.2019 по 14.08.2019).

Щодо тверджень апелянта про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність визначена статтею 257 ЦК України, а статтею 258 цього Кодексу передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Частиною другою статті 9 ЦК України також встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до частини п`ятої статті 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як стверджував відповідач, остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який мав бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень, а тому позивач мав можливість довідатись про порушення свого права за ТТН №ХР0002834 від 24.09.2018 - 28.09.2018, ТТН №КЖ0035311 від 28.09.2018 - 01.10.2018 та ТТН №КЖ0036188 від 05.11.2018 - 09.11.2018. Відтак, на думку апелянта останнім днем для звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості є 09.05.2019.

Проте, як зазначалося судом вище, позивач не скористався таким способом повідомлення відповідача про необхідність здійснення розрахунків як надання рахунку на оплату, сторони не погоджували таких умов при здійсненні перевезень згідно товарно-транспортних накладних, із зобов`язань з перевезення вантажу згідно товарно-транспортних накладних не випливало конкретної дати, коли у позивача виникло право на пред`явлення вимоги.

Водночас, відповідач 28.02.2019 надіслав вимогу про оплату в порядку, передбаченому ст. 530 ЦК України, яка була отримана відповідачем 04.03.2019 та підлягала виконанню у семиденний строк від дня пред`явлення такої вимоги до 12.03.2019. Лише з 12.03.2019 розпочала свій перебіг позовна давність у шість місяців та завершила 12.09.2019.

Позивачем позов у даній справі було подано 29.08.2019.

Таким чином, у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень ст. 267 ЦК України.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.2019 - залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Міст Експрес» за вих. № 03012020/2/2020 від 03.01.2020 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.2019 у справі № 914/1812/19 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя Скрипчук О.С.

Суддя Мирутенко О.Л.

Суддя Данко Л.С.