ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
====================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року Справа № 915/83/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Ржепецької К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» (01042, м. Київ, вул. Джона Маккейна, буд. 5, кімната 312; ідентифікаційний код 33212540)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРІГРЕЙН» (54001, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, буд. 42, офіс 6; ідентифікаційний код 34034074)

про: стягнення 225600,00 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

Суть спору:

28.01.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 2301/1 від 23.01.2020 (з додатками) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРІГРЕЙН» заборгованості у загальному розмірі 225600,00 грн, витрат на сплату судового збору у розмірі 3384,00 грн, витрат на професійну правничу допомогу, які за попередніми (орієнтовними) розрахунками позивача складатимуть 1500,00 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі усної угоди між сторонами, а саме: видаткових накладних № ЕНК0918316.33235863 від 13.09.2019, № ЕНК0918610.33811881 від 01.10.2019, № ЕНК0920253.33811884 від 01.10.2019; претензій № 2412/1 від 24.12.2019 та № 2101/2 від 21.02.2020; застосування норм статей 11, 202, 205, 526, 530, 638, 639 Цивільного кодексу України, статей 181, 193, 216 Господарського кодексу України та мотивовані тим, що відповідачем зобов`язання по усному договору належним чином не виконується, у встановлені строки розрахунки із позивачем у повному обсязі за придбаний товар не здійснюються.

Ухвалою суду від 03.02.2020 позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/83/20 за правилами спрощеного позовного провадження; визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначено на 03 березня 2020 року о 09:30; викладено вимоги до позивача; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

13.02.2020 до суду від позивача на виконання ухвали від 03.02.2020 надійшло письмове клопотання № 0702/3 від 07.02.2020 про долучення до матеріалів справи документів, зокрема: Договір № 2019ТР про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги від 08.04.2019, акт прийому-передачі виконаних робіт №18 від 06.02.2020 до Договору № 2019ТР від 08.04.2019, ордер на надання правничої допомоги серія ЧН № 064399 від 08.04.2019, платіжне доручення № 2130 від 06.02.2020, копії рахунків-фактур ЕНК-0911050/1434854 від 11.09.2019 та ЕНК-0913046/1435513 від 13.09.2019.

28.02.2020 до суду від позивача надійшла заява № 2502/1 від 25.02.2020 про розгляд справи без участі представника, в якій заявник, посилаючись на неможливість забезпечити явку представника в судове засідання, повідомив про підтримання позовних вимог в повному обсязі та просив суд розглянути справу без участі представника позивача.

В засіданні 03.03.2020 судом розпочато розгляд справи по суті. При розгляді справи у суду виникли окремі питання до позивача щодо розміру заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, зокрема в частині підтвердження таких витрат на суму 3000,00 грн, при заявленій до стягнення сумі 1500,00 грн.

03.03.2020 господарський суд ухвалою, за результатами проведеного судового засідання, відклав розгляд справи по суті на 02.04.2020 та запропонував позивачу остаточно визначитись з прохальною частиною позову щодо зазначення суми витрат на професійну правничу допомогу, заявленої до стягнення. Відповідну заяву направити суду та відповідачу у строк до 19.03.2020

Слід зазначити, що в судове засідання 03.03.2020 представники сторін не з`явилися.

19.03.2020 до суду від позивача надійшли письмові уточнення до позовної заяви щодо стягнення заборгованості та штрафних санкцій № 1703/1 від 17.03.2020, в яких заявник просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 225600,00 грн, витрати на сплату судового збору у розмірі 3384,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Станом на момент проведення судового засідання заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило.

Відповідач правом, передбаченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався.

Так, ухвалою суду від 28.01.2020 відповідачу було встановлено строк у 15 днів від дня отримання даної ухвали для подання суду відзиву.

Копія вказаної ухвали направлена на адресу місцезнаходження відповідача, 07.02.2020 була повернута до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою причини повернення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 165).

Судом перевірено відомості щодо адреси місцезнаходження відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та встановлено, що процесуальний документ надіслано зазначеній юридичній особі в порядку, визначеному чинним процесуальним законодавством.

За правилами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно зі ст. 11 ГПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону).

З урахуванням наведеного слід вважати, що днем вручення відповідачу копії ухвали Господарського суду Миколаївської області від 28.01.2020 у справі № 915/83/20 є 07.02.2020. Таким чином, встановлений судом строк на подання відзиву, з урахуванням вихідних днів, тривав до 24.02.2020 включно.

Разом із тим, ні станом на 24.02.2020, ні станом на дату проведення судового засідання від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов.

В судове засідання 02.04.2020 повноважні представники сторін не з`явилися, хоча про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином:

- про отримання позивачем 11.03.2020 копії ухвали Господарського суду Миколаївської області від 03.03.2020 у справі № 915/83/20 свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 849;

- копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 03.03.2020 у справі № 915/83/20, направлена на адресу місцезнаходження відповідача 17.03.2020 повернута за зворотною адресою відділенням поштового зв`язку з відміткою причини повернення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 857).

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Так, на підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.01.2020 за № , з якого вбачається, що адресою місцезнаходження відповідача є: 54001, Миколаївська обл., місто Миколаїв, Центральний район, вулиця Потьомкінська, будинок 42, офіс 6, на яку і була направлена копія вищевказаної ухвали.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Крім того, ч. 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвали суду з повідомленням відповідача про час та місце проведення судового засідання відбулось через недотримання ним вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю юридичною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Отже, судом здійснено усі заходи щодо повідомлення належним чином сторін, зокрема відповідача, про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті.

Судом взято до уваги те, що така форма господарського судочинства як спрощене позовне провадження має особливості розгляду справ по суті та призначена для розгляду справ незначної складності для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ст. 12, 252 ГПК України).

Крім того, матеріали даної справи містять необхідні докази для вирішення спору по суті, у межах процесуального строку, встановленого законом.

Додатково, суд зауважує, що у даній справі від учасників справи будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги рекомендації Ради суддів України від 16.03.20р. №9рс-186/20 та Постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

При цьому, враховуючи відсутність відзиву по суті позову, згідно ст. 165 ГПК України справу вирішено за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, 02.04.2020 за результатами розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження суд підписав вступну та резолютивну частину рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як постачальника, до відповідача, як покупця, за усною угодою про стягнення з останнього заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі належать обставини здійснення позивачем поставки товару за укладеною між сторонами усною угодою, а також порушення відповідачем грошового зобов`язання в частині повноти та своєчасності здійснення розрахунків за поставлений товар.

Позивач підтверджує власну правову позицію такими доказами:

- видаткові накладні № ЕНК0918316.33235863 від 13.09.2019, № ЕНК0918610.33811881 від 01.10.2019, № ЕНК0920253.33811884 від 01.10.2019;

- рахунки-фактури ЕНК-0911050/1434854 від 11.09.2019 та ЕНК-0913046/1435513 від 13.09.2019;

- претензії № 2412/1 від 24.12.2019 та № 2101/2 від 21.02.2020.

Відповідач, як було зазначено вище, відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів на підтвердження власної правової позиції суду не надав.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонам регулюються положеннями чинного законодавства про поставку (купівлю-продаж).

Так, згідно з приписами ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Разом із тим, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Дії сторін (надання продавцем рахунку на оплату товару, та фактично здійснена поставка товару і його прийняття відповідачем за видатковою накладною) свідчать про виникнення між сторонами правовідносин поставки.

Таким чином, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРІГРЕЙН» (відповідач) укладено договір поставки у спрощений спосіб.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріали свідчать, що на виконання усної угоди щодо купівлі-продажу шин вантажних між сторонами були оформлені видаткові накладні на загальну суму 225600,00 грн:

1) № ЕНК0918316.33235863 від 13.09.2019 на суму 75000,00 грн (замовлення: рахунок-фактура ЕНК-0911050/1434854 від 11.09.2019);

2) № ЕНК0918610.33811881 від 01.10.2019 на суму 77400,00 грн (замовлення: рахунок-фактура ЕНК-0911050/1434854 від 11.09.2019);

3) № ЕНК0920253.33811884 від 01.10.2019 на суму 73200,00 грн (замовлення: рахунок-фактура ЕНК-0913046/1435513 від 13.09.2019).

За твердженням позивача, відповідач оплати за поставлений товар не провів.

27.12.2019 позивач скерував на адресу відповідача претензію-вимогу № 2412/1 від 24.12.2019 щодо сплати заборгованості в сумі 225600,00 грн.

21.01.2020 позивач повторно направив на юридичну адресу відповідача претензію-вимогу № 2101/2 від 21.01.2020, в якій вимагав протягом трьох банківських днів з моменту отримання цієї претензії сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» заборгованість у розмірі 225600,00 грн.

В матеріалах даної справи відсутні як відповідь відповідача на вищевказані претензії, так і докази задоволення (повного, або часткового) претензійних вимог.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту належної оплати за отриманий товар закон покладає на покупця.

Як вбачається з наданих суду позивачем доказів, відповідач порушив господарську дисципліну щодо виконання свого обов`язку перед позивачем в частині оплати товару, який було отримано у власність.

Так, відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та сплати коштів за поставлений товар за видатковими накладними № ЕНК0918316.33235863 від 13.09.2019, № ЕНК0918610.33811881 від 01.10.2019, № ЕНК0920253.33811884 від 01.10.2019 не представив, доводи позивача не спростував, а, отже не довів суду відсутність своєї вини у даних спірних відносинах.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У даній господарській справі суд установив, що позивач належними, допустимими і достовірними доказами довів порушення відповідачем грошового зобов`язання в частині повноти та своєчасності здійснення розрахунків за поставлений товар відповідно до укладеного сторонами у спрощений спосіб договору поставки.

Отже, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір за подання позову в сумі 3384,00 грн підлягає покладенню на відповідача.

Крім того, щодо заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, господарський суд зазначає таке.

Згідно ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач разом з позовом заявив про намір стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які за попереднім (орієнтовним) розрахунком складали 1500,00 грн.

Як вже вище було наведено, 13.02.2020 позивач надав суду письмове клопотання № 0702/3 від 07.02.2020 про долучення до матеріалів справи документів, зокрема щодо підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

19.03.2020 позивач в уточненні до позовної заяви № 1703/1 від 17.03.2020, копія якого направлена відповідачу 17.03.2020, просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

За приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено судом за матеріалами господарської справи № 915/83/20, до початку розгляду справи по суті позивачем подано до суду докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме:

- копію договору № 2019ТР про надання юридичних послуг та правової (правничої) допомоги від 08.04.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» та Адвокатським бюро «Антона Чуйко»;

- копію акту прийому-передачі виконаних робіт № 18 від 06.02.2020, в якому зазначено про виконання робіт на загальну суму 3000,00 грн;

- оригінал ордера на надання правової допомоги серія ЧН № 064398 від 06.02.2020;

- оригінал платіжного доручення № 2129 від 06.02.2020 на суму 3000,00 грн (призначення платежу: «Оплата за юридичні послуги у справі №915/83/20 зг.акту № 18 від 06.02.2020 року Без ПДВ»).

Суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 ст.126 ГПК України).

Разом із цим клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу від відповідача до суду не надходило.

Таким чином, з огляду на предмет позову та розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, враховуючи ступінь складності справи та обсяг наданих послуг, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн документально доведені, є співмірними з предметом позову, змістом та обсягом наданих послуг, а отже, підлягають стягненню.

За такого, у відповідності до положень п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн у даній справі покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 165, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРІГРЕЙН» (54001, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, буд. 42, офіс 6; ідентифікаційний код 34034074) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» (01042, м. Київ, вул. Джона Маккейна, буд. 5, кімната 312; ідентифікаційний код 33212540) заборгованість у розмірі 225600,00 грн, а також 3384,00 грн судового збору та 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «ТІДІСІ ДАЛЬНОБОЙ» (01042, м. Київ, вул. Джона Маккейна, буд. 5, кімната 312; ідентифікаційний код 33212540);

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРІГРЕЙН» (54001, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, буд. 42, офіс 6; ідентифікаційний код 34034074).

Повне рішення складено та підписано судом 07.04.2020.

Суддя О.Г. Смородінова