РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.03.2020Справа № 904/4032/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Акціонерного товариства «Укрпошта»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз»

про зобов`язання повернути майно та стягнення грошових коштів

представники сторін:

від позивача Баранецька М.Р. (довіреність № 1-2266 від 23.01.2020, адвокат)

від відповідача Вербицька В.А. (довіреність № 221119-112/Р003 від 22.11.2019)

від третьої особи на стороні позивача Піун С.П. (довіреність № 14-194 від 17.05.2019,

адвокат)

від третьої особи на стороні відповідача Вознюк Є.В. (довіреність № 007.1Др-261-1219

від 31.12.2019)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз», позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта», відповідач), в якому просило суд:

- зобов`язати відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 11,811 тис. куб. м.;

- стягнути з відповідача на користь позивача 78 927,48 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м.

В обґрунтування заявлених ним позовних вимог позивач вказав, що для відбору відповідачем природного газу із газотранспортної системи, оператором якої є позивач, через газорозподільну систему, оператором якої є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», відповідач повинен був мати постачальника відповідних обсягів природного газу, а за його відсутності відповідач не мав підстав здійснювати відбір природного газу та повинен був самостійно припинити власне газоспоживання, як це передбачено абз. 2 п. 3 гл. 5 р. VІ Кодексу газотранспортної системи (затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2493 від 30.09.2015) та п. 10 р. 2 Правил постачання природного газу (затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015).

Не зважаючи на відсутність постачальника, відповідач у січні 2016 року здійснив відбір природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. Оскільки у вказаний період жодним із постачальників не було подано природний газ для відповідача до газотранспортної системи, останній спожив природний газ позивача, придбаний ним за результатами проведених публічних закупівель у Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та поданий до газорозподільної системи на виконання функцій оператора такої ГТС.

Вважаючи таке споживання природного газу безпідставним, позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України, стверджував про наявність у відповідача обов`язку повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно, а саме природний газ в обсязі 11,811 тис. куб. м., а за відсутності такого майна у відповідача - відшкодувати його вартість за цінами на природний газ, що сформувались станом на липень 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 матеріали вищевказаної позовної заяви направлені за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

07.10.2019 зазначений позов АТ «Укртрансгаз» до АТ «Укрпошта» надійшов до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 відкрито провадження у справі № 904/4032/19 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.11.2019.

31.10.2019 до суду надійшов поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що матеріали справи не містять доказів порушення прав саме АТ «Укртрансгаз», отже, вказаному товариству не належить право вимоги до відповідача по пред`явленому позову, а тому АТ «Укртрансгаз» не може бути позивачем у справі. Відповідач також зазначив, що долучені до матеріалів справи документи не свідчать про споживання спірного природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. саме АТ «Укрпошта» (Дніпровська дирекція). Крім того, відповідач заявив про сплив строку позовної давності, адже відбір спірного природного газу відбувся у січні 2016 року, а позов був поданий позивачем до суду через 3 роки та 7 місяців у вересні 2019 року. Враховуючи викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 відкладено підготовче засідання 28.11.2019, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», третя особа на стороні позивача), а також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» (далі - АТ «Дніпрогаз», третя особа на стороні відповідача).

08.11.2019 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що відповідач є непрямим споживачем природного газу, оскільки він не має власних об`єктів, які були б приєднані безпосередньо до газотранспортної системи (ГТС), оператором якої є позивач. Натомість об`єкти відповідача в установленому законом порядку приєднані до газорозподільної системи (ГРС), оператором якої є АТ «Дніпрогаз». Таким чином, відповідач споживає природний газ з газотранспортної системи позивача через газорозподільну систему АТ «Дніпрогаз». Зважаючи на такий порядок отримання відповідачем природного газу, відповідач, згідно з вимогами Кодексу газотранспортної системи, повинен мати підтверджений обсяг природного газу, тобто підтверджену позивачем, як оператором ГТС, номінацію замовника послуг транспортування газу (який одночасно є постачальником природного газу відповідача), у якій замовник послуг транспортування газу вказав відповідача своїм споживачем на відповідний період.

Встановлений Кодексом газорозподільної системи порядок відбору споживачами природного газу покликаний унеможливити такий відбір без наявності у споживача постачальника природного газу, та, відповідно, попередити відбір певного обсягу природного газу з ГТС без подання такого ж обсягу газу до системи, оскільки відбір із газотранспортної системи певного обсягу природного газу, який до системи не надходив, призведе до порушення співвідношення опиту та пропозиції природного газу у ГТС та її зупинки внаслідок розбалансування.

Для уникнення такої ситуації на позивача, як оператора ГТС, покладено обов`язок здійснювати балансування системи, що охоплює фізичне та комерційне балансування. На виконання вказаного обов`язку позивач у випадку виявлення факту відбору природного газу з ГТС без подання такого ж обсягу газу до системи повинен подати до газотранспортної системи природний газ у обсязі, рівному тому, який був відібраний, для підтримання сталого тиску у системі, що забезпечує її нормальну роботу (фізичне балансування). Для виконання такого обов`язку фізичного балансування ГТС позивач здійснює закупівлю природного газу, який подає до системи.

Таким чином, позивач стверджував, що здійснюючи відбір природного газу без підтвердженої номінації, відповідач безпідставно набув природний газ з газотранспортної системи, що належить саме позивачу та був поданий позивачем до ГТС для здійснення фізичного балансування системи.

Виявлення позивачем такого несанкціонованого відбору відповідачем спірного об`єму природного газу відбулось в межах здійснення процедури алокації, для здійснення якої АТ «Дніпрогаз» надало позивачу звіт оператора газорозподільної системи про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, де було вказано про відбір відповідачем газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. без будь-якої підстави.

Враховуючи викладене, позивач наполягав на обґрунтованості позову та наявності підстав для його задоволення.

28.11.2019 до суду надійшли подані позивачем пояснення, в яких позивач заперечив проти тверджень відповідача про сплив строку позовної давності та зазначив, що про порушення його права позивачу стало відомо з постанови Центрального апеляційного господарського суду від 01.08.2019 по справі № 904/2732/18, частково залишеної без змін постановою Верховного Суду від 14.11.2019, в якій було встановлено, що в дійсності природний газ був відібраний відповідачем не з ресурсу АТ «Дніпрогаз», як помилково вважав позивач, а з власного ресурсу позивача. Таким чином, позивач вважав, що днем, коли він дізнався про порушення його прав, є 14.11.2019 - день набрання законної сили постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.08.2019.

28.11.2019 судом оголошено про відкладення підготовчого засідання на 19.12.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 викликано АТ «Дніпрогаз», як третю особу на стороні відповідача, в підготовче засідання, призначене на 19.12.2019.

16.12.2019 до суду надійшли подані третьою особою на стороні відповідача (АТ «Дніпрогаз») пояснення, в яких третя особа вказала, що не має договірних правовідносин з відповідачем щодо розподілу природного газу, тому вважала безпідставними твердження про те, що відповідач отримує природний газ через газорозподільну систему АТ «Дніпрогаз». Третя особа також вважала необґрунтованими посилання позивача на звіт ПАТ «Дніпрогаз» про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, оскільки у зазначеному звіті серед споживачів АТ «Укрпошта» відсутнє. АТ «Дніпрогаз» зазначило, що відзив відповідача на позов на адресу товариства не надходив, а зважаючи на обсяг документів, які надійшли до АТ «Дніпрогаз» по даній справі, товариство не має достатніх підстав для підтвердження або спростування обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення даного спору. АТ «Дніпрогаз» вважало, що рішення, прийняте за результатами розгляду даної справи судом, не може вплинути на його права або обов`язки щодо сторін спору, а тому просило розглядати даний спір без участі його представника.

19.12.2019 до суду надійшли подані третю особу на стороні позивача (АТ «НАК «Нафтогаз України») пояснення, в яких третя особа вказала, що між нею та відповідачем був укладений договір постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, умовами якого було врегульовано постачання відповідачу природного газу протягом січня, лютого та березня 2016 року. Однак, акт приймання-передачі природного газу за січень 2016 року третьою особою підписаний не був. Вказаний акт був повернутий споживачу (АТ «Укрпошта») без підписання тому, що надійшов до АТ «НАК «Нафтогаз України» несвоєчасно, а саме 16.02.2016, у зв`язку з чим у третьої особи була відсутня інформація про фактичні обсяги споживання природного газу відповідачем у вказаний період.

АТ «НАК «Нафтогаз України» не подавало оператору газотранспортної системи номінацій щодо відповідача, тим самим не підтверджувало постачання йому природного газу у спірний період та, відповідно, не здійснювало розпорядження своїм майном (природним газом) шляхом його постачання (передання) відповідачу, як споживачу за договором № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015. АТ «НАК «Нафтогаз України» стверджувало, що не здійснювало постачання природного газу відповідачу у січні 2016 року, і саме тому не підписало акт приймання-передачі природного газу за січень 2016 року.

У своїх поясненнях третя особа звертала увагу суду на те, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.12.2018 по справі № 920/169/18, сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Враховуючи викладену правову позицію, третя особа на стороні позивача вважала, що за відсутності підписаного акту приймання-передачі природного газу за січень 2016 року, як первинного документу, який підтверджує факт вчинення відповідної господарської операції саме на підставі та на виконання умов договору № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, заявлені позивачем вимоги правомірно обґрунтовані положеннями ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Щодо наявності права саме в АТ «Укртрансгаз» на подання даного позову третя особа на стороні позивача вказана наступне.

Для отримання послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами АТ «НАК «Нафтогаз України» надає АТ «Укртрансгаз» завдання (плановий розподілу обсягів постачання природного газу на місяць, у якому зазначені лише обсяги газу, які передбачені договорами на постачання газу, укладеними між АТ «НАК «Нафтогаз України» та його споживачами), і після підтвердження наявності у АТ «НАК «Нафтогаз України» місячного обсягу газу, зазначеного у цьому завданні, АТ «Укртрансгаз» надає послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами.

Для транспортування природного газу своїм споживачам АТ «НАК «Нафтогаз України» замовляє послугу з транспортування лише в обсягах, передбачених укладеними договорами на постачання природного газу та заявками, наданими споживачами у встановлений строк (для відповідача такий строк був встановлений до 15 числа місяця, що передує місяцю поставки газу). За відсутності заявки на транспортування у відповідний період у газотранспортній системі відсутній природний газ, власником якого є АТ «НАК «Нафтогаз України».

Таким чином, кожен споживач отримує природний газ лише в обсязі, передбаченому заявкою на транспортування. У газотранспортній системі відсутні обсяги природного газу, що не мають власника та цільового призначення.

Оскільки АТ «НАК «Нафтогаз України» не замовляло послугу транспортування природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. у січні 2016 року для відповідача, то у газотранспортній системі у вказаний період був фізично відсутній природний газ, що належав АТ «НАК «Нафтогаз України».

Враховуючи викладене, третя особа дійшла висновку про те, що спірний природний газ був відібраний відповідачем саме з ресурсу позивача АТ «Укртрансгаз», адже позивачем до газотранспортної системи був поданий природний газ, придбаний ним як для власних потреб, так і для виконання обов`язків оператора газотранспортної системи, що, у тому числі, полягають у наданні послуг балансування.

Окрім наведеного, третя особа на стороні позивача просила суд врахувати при розгляді даного спору позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 22.03.2018 по справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 по справі № 911/653/17, від 22.06.2018 (Об`єднана палата), згідно з якою питання правомірності чи неправомірності дій/бездіяльності АТ «НАК «Нафтогаз України» щодо виділення номінацій споживачам у спірні періоди, а також питання щодо правових наслідків таких дій може бути предметом окремого позову. Тому якщо відповідач вважає, що АТ «НАК «Нафтогаз України» неналежно виконувало свої договірні зобов`язання перед відповідачем, останній не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом.

З огляду на викладене, третя особа на стороні позивача вважала позовні вимоги, заявлені позивачем, обґрунтованими та правомірними.

Також 19.12.2019 до суду надійшли пояснення, подані відповідачем, в яких останній вказав, що висновки Центрального апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 01.08.2019 по справі № 904/2732/18, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2019 по тій же справі, стосуються правовідносин, що виникли між АТ «Укртрансгаз» та АТ «Дніпрогаз» на підставі укладеного ними договору транспортування природного газу № 152000733 від 17.12.2015. Однак, вказані постанови не містять вказівки на наявність у відповідача АТ «Укрпошта» обов`язку сплатити грошові кошти за несанкціонований відбір у січні 2016 року природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. Тому відповідач вважав хибними посилання позивача на вказані постанови господарських судів, як на обставини, що визначають початок перебігу строку позовної давності.

Крім того, у поданих поясненнях відповідач зазначив, що борг, заявлений до стягнення позивачем у межах даної справи № 904/4032/19, є складовою частиною суми, заявленої до стягнення позивачем з АТ «Дніпрогаз» у справі № 904/2732/18, а отже, частково предмет та підстави позовів у вказаних справах співпадають та є аналогічними. Викладене, на переконання відповідача, свідчить про зловживання позивачем його процесуальними правами та наявність у останнього наміру двічі отримати оплату за той самий товар (природний газ).

19.12.2019 судом оголошено про відкладення підготовчого засідання на 14.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2019 викликано АТ «Дніпрогаз», як третю особу на стороні відповідача, в підготовче засідання, призначене на 14.01.2020.

02.01.2020 до суду надійшли подані третьою особою на стороні відповідача (АТ «Дніпрогаз») пояснення, в яких третя особа вказала, що приписами Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою КМУ № 758 від 01.10.2015, яке діяло протягом періоду з 01.10.2015 по 01.04.2017, на АТ «НАК «Нафтогаз України» був покладений обов`язок постачати природний газ виробникам теплової енергії для її виробництва.

Крім того, розпорядження КМУ № 742-р від 05.10.2016 «Деякі питання опалювального сезону 2016/17» на АТ «НАК «Нафтогаз України» був покладений обов`язок до початку опалювального сезону 2016/17 року видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою КМУ № 357 від 29.04.2016 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії» та з дотриманням принципу недискримінації.

Таким чином, Кабінетом Міністрів України був встановлений особливий порядок постачання природного газу виробникам теплової енергії протягом опалювального сезону 2016-2017 років, який визначав, що постачальником природного газу для вказаних суб`єктів господарювання є АТ «НАК «Нафтогаз України».

Необхідний обсяг газу був придбаний виробниками теплової енергії у АТ «НАК «Нафтогаз України» на підставі укладених договорів, що діяли у вказаний період, інших джерел надходження сировини для вироблення теплової енергії законодавством не передбачалось.

Третя особа на стороні відповідача вважала, що в розумінні таких законодавчих актів, як Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України, положеннями яких до того ж закріплена неправомірність односторонньої відмові від виконання договірних зобов`язань, такий обсяг природного газу кваліфікується як придбаний правомірно на підставі договору і тому виробник теплової енергії мав право його отримати, а АТ «НАК «Нафтогаз України» було зобов`язане його передати.

Натомість, як стверджує третя особа, АТ «НАК «Нафтогаз України» під різними приводами відмовлялось видавати номінації та/або підписувати акти приймання-передачі природного газу зі споживачами протягом опалювального сезону 2017-2017 років, що стало підставою для виникнення подібних спірних ситуацій.

У своїх поясненнях АТ «Дніпрогаз» вказало, що відповідно до п. 6 р. ІV Правил постачання природного газу (затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015) протягом розрахункового періоду, тобто газового місяця, споживач природного газу має право отримувати природний газ виключно від одного постачальника. Таким чином, маючи договір на постачання природного газу з АТ «НАК «Нафтогаз України», виробник теплової енергії не має права укладати аналогічний договір з іншим постачальником газу.

Зважаючи на це, АТ «Дніпрогаз» вважало, що обсяг природного газу, спожитий виробниками теплової енергії, може бути віднесений тільки на АТ «НАК «Нафтогаз України», як на постачальника природного газу, на якого законодавством покладені спеціальні обов`язки.

Отже, оскільки за договором № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, укладеним між відповідачем та АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач придбавав природний газ саме для виробництва теплової енергії з метою забезпечення потреб населення, на переконання АТ «Дніпрогаз», спірний обсяг природного газу міг бути відібраний відповідачем виключно з ресурсу АТ «НАК «Нафтогаз України», як гарантованого постачальника, і належав останньому, а не позивачу АТ «Укртрансгаз», у зв`язку з чим третя особа на стороні відповідача вважала позов таким, що не підлягає задоволенню.

11.01.2020 до суду надійшли пояснення, подані відповідачем, у яких останній вказав, що за наявності договору постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, укладеного між ним та АТ «НАК «Нафтогаз України», посилання позивача на положення ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України є безпідставними. Крім того, з огляду на наявність вказаного договору, спірні правовідносини між АТ «Укртрансгаз» та АТ «Укрпошта» відсутні, а позов подано за відсутності правових підстав. Відповідач вважав, що за відсутності належних доказів порушення прав та законних інтересів саме АТ «Укртрансгаз» у останнього відсутнє право вимоги до відповідача за пред`явленим позовом. З урахуванням викладеного, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

14.01.2020 до суду надійшли додаткові пояснення, подані третьою особою на стороні відповідача (АТ «Дніпрогаз»), в яких третя особа вказала, що наявність між учасниками справи договірних правовідносин з постачання, а також транспортування природного газу виключає застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 1212 та 1213 Цивільного кодексу України, що, у свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову.

14.01.2020 суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 06.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 викликано АТ «Укртрансгаз», як позивача, та АТ «НАК «Нафтогаз України», як третю особу на стороні позивача, у судове засідання для розгляду справи по суті на 06.02.2020.

04.02.2020 (електронною поштою) та 06.02.2020 (через відділ автоматизованого докуметообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, обґрунтоване перебуванням представника відповідача на лікарняному, до якого були долучені відповідні докази.

06.02.2020 суд оголосив протокольну ухвалу про задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відклав розгляд справи на 27.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2020 викликано АТ «Укрпошта», як відповідача, у судове засідання для розгляду справи по суті на 27.02.2020.

21.02.2020 до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, а саме у зв`язку з відсутністю предмета спору.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач послався на те, що договірні відносини щодо постачання природного газу у січні 2016 року між АТ «Укрпошта» та АТ «Укртрансгаз» відсутні. Натомість між АТ «Укрпошта» та АТ «НАК «Нафтогаз України» був укладений договір постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, яким врегульовано постачання відповідачу природного газу у січні, лютому та березні 2016 року. Тому відповідач вважав, що у АТ «Укртрансгаз» відсутнє право вимагати від АТ «Укрпошта» виконання зобов`язань за договором, який укладений з іншим суб`єктом господарювання - АТ «НАК «Нафтогаз України». Такі обставини, на переконання відповідача, свідчать про відсутність у позивача права вимоги до відповідача, а отже, і відсутність порушення прав позивача відповідачем, а також хибність правового обґрунтування необхідності захисту порушених прав позивача з посиланням на приписи ст. ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

27.02.2020 суд, заслухавши думку сторін щодо заявленого відповідачем клопотання про закриття провадження у справі, оголосив протокольну ухвалу про відмову в його задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, суд керувався тим, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Однак, закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття такого провадження та припинив існування в процесі розгляду справи, (наприклад, у випадку сплати суми боргу), якщо при цьому між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Зважаючи на обґрунтування, наведене відповідачем у його клопотанні, суд зазначає, що такі доводи можуть свідчити про необґрунтованість заявлених позивачем вимог, проте не свідчать про те, що предмет спору, який, на думку позивача, існував на момент відкриття провадження у даній справі, припинив своє існування в процесі її розгляду.

У судовому засіданні 27.02.2020 судом оголошено перерву до 12.03.2020.

10.03.2020 до суду надійшла заява відповідача про розподіл судових витрат, в якій сторона просила суд вирішити питання про розподіл судових витрат в розмірі 5 687,19 грн, що пов`язані з розглядом справи, а саме з прибуттям представника Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» у судові засідання до м. Києва.

У судовому засіданні 12.03.2020 представники позивача та третьої особи на стороні позивача заявлені позивачем позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи на стороні відповідача позовні вимоги вважали необґрунтованими та безпідставними, просили суд у їх задоволенні відмовити.

У судовому засіданні 12.03.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши представників учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

АТ «Укртрансгаз» утворено на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1173 від 24.07.1998 «Про розмежування функцій з видобування, транспортування, зберігання і реалізації природного газу».

17.12.2015 між АТ «Укртрансгаз» (як оператором) та АТ «Дніпрогаз» (як замовником) був укладений договір транспортування природного газу № (далі - договір транспортування природного газу), за умовами якого оператор зобов`язувався надавати замовнику послуги транспортування природного газу, а замовник зобов`язувався сплачувати оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Вищевказана обставина встановлена господарськими судами під час розгляду справи № 904/2732/18 за позовом ПАТ «Укртрансгаз» до ПАТ «Дніпрогаз», за участі, в тому числі, й Дніпропетровської дирекції УДПЗ «Укрпошта», як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, про стягнення грошових коштів в розмірі 547 968 885, 52 грн.

Під час розгляду справи № 904/2732/18 судами також встановлено, що АТ «Дніпрогаз», зокрема, й у спірний період (січень 2016 року) було оператором газорозподільної системи (ГРМ), який здійснював газорозподільну функцію відносно третіх осіб (у тому числі, й відносно Дніпропетровської дирекції УДПЗ «Укрпошта»), які на підставі заяви-приєднання приєднались до Типового договору розподілу природного газу № 0942021YLAAB016.

Як оператор ГРМ, АТ «Дніпрогаз» на виконання приписів глав 1, 3 розділу XII Кодексу газотранспортної системи, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2493 від 30.09.2015 (далі - Кодекс ГТС), надавало позивачу інформацію про фактичний обсяг споживання природного газу кожним споживачем, об`єкти якого підключені до газорозподільної системи АТ «Дніпрогаз».

Матеріали справи свідчать, що АТ «Дніпрогаз» був складений звіт про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, а також реєстр обсягів газу, що були використані споживачами по договорах з АТ «НАК «Нафтогаз України» із мереж АТ «Дніпрогаз» за січень 2016 року.

Вищевказаний реєстр обсягів газу, що були використані споживачами по договорах з АТ «НАК «Нафтогаз України» із мереж АТ «Дніпрогаз» за січень 2016 року, містив відомості про підтверджений та фактично спожитий обсяг природного газу, у тому числі, й щодо споживача Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» та був отриманий позивачем 08.07.2016, про що свідчить штамп реєстрації вхідної поштової кореспонденції АТ «Укртрансгаз», проставлений на зазначеному реєстрі.

Так, з реєстру обсягів газу, що були використані споживачами по договорах з АТ «НАК «Нафтогаз України» із мереж АТ «Дніпрогаз» за січень 2016 року, вбачається, що обсяг природного газу згідно підтвердженої номінації Дніпропетровської дирекції УДПЗ «Укрпошта» становить 0,00 тис. куб. м., проте обсяг спожитого (відібраного) вказаним підприємством газу згідно алокації становить 11,811 тис. куб. м.

Внаслідок відбору відповідачем у січні 2016 року природного газу без номінації постачальника АТ «НАК «Нафтогаз України», підтвердженої позивачем АТ «Укртрансгаз», як оператором газотранспортної системи (ГТС), у газорозподільній системі, оператором якої є АТ «Дніпрогаз», виник небаланс в обсязі 11,811 тис. куб. м., у зв`язку з чим АТ «Дніпрогаз» замовляло послугу транспортування газу у вказаному об`ємі, що підтверджується Інформацією про надходження на точках входу та розподіл по точках виходу обсягів природного газу, віднесених на операторів газорозподільних мереж, з зазначенням обсягів небалансу за 2016 рік.

Вважаючи, що у січні 2016 року відповідач допустив несанкціонований відбір природного газу та спожив газ в обсязі 11,811 тис. куб. м., не маючи постачальника, який би подав до газотранспортної системи природний газ у вказаному об`ємі, позивач звернувся до суду з даним позовом та стверджував, що відібраний відповідачем природний газ належить йому, оскільки позивач, виконуючи обов`язки оператора ГТС, подав до газотранспортної системи газ із власних ресурсів для здійснення фізичного балансування системи та врегулювання спричиненого відповідачем небалансу.

Однак, судом встановлено, що 21.12.2015 між АТ «НАК «Нафтогаз України» (як постачальником) та УДПЗ «Укрпошта» (нині перейменоване на АТ «Укрпошта») в особі директора Дніпропетровської дирекції УДПЗ «Укрпошта» (як споживачем) був укладений договір постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 (далі - договір постачання природного газу), згідно з умовами якого постачальник зобов`язувався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язувався прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору постачання природного газу встановлено, що газ, який постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 2.1 договору постачання природного газу постачальник зобов`язувався передати споживачу з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 31,6 тис. куб. м., у тому числі у січні - 12,0 тис. куб. м., лютому - 10,4 тис. куб. м. та березні - 9,2 тис. куб. м.

Відповідно до п. 3.1 договору постачання природного газу (в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2015) постачальник передає споживачу газ на газорозподільних станціях (ГРС) АТ «Укртрансгаз» або у точці балансового розмежування (для об`єктів, які безпосередньо приєднані до магістральних трубопроводів АТ «Укртрансгаз»). Право власності на газ переходить від постачальника до споживача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

У пункті 3.2 договору постачання природного газу сторони погодили, що споживач до 15 числа місяця, що передує місяцю поставки газу, надає постачальнику належним чином оформлену заявку на планові обсяги використання газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. Обсяги поставки підтверджуються постачальником споживачу на відповідний місяць поставки (розрахунковий період) в установленому порядку.

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу (п. 3.4 договору постачання природного газу).

Положеннями п. 3.5 договору постачання природного газу на споживача покладався обов`язок не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, надати постачальнику підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Судом встановлено, що споживачем - Дніпропетровською дирекцією УДПЗ «Укрпошта» був складений та підписаний акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, яким засвідчувався факт споживання відповідачем у січні 2016 року газу в обсязі 11,811 тис. куб. м. на підставі договору № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015.

Вищевказаний акт від 31.01.2016 був направлений на адресу постачальника АТ «НАК «Нафтогаз України» та отриманий останнім 16.02.2016, що підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної поштової кореспонденції АТ «НАК «Нафтогаз України», проставленою на зазначеному акті.

Проте, постачальник природного газу повернув споживачу акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 з листом № 26-1041/1.2-16 від 25.02.2016 без підписання такого акту, посилаючись на те, що, в порушення п. 3.5 укладеного сторонами договору постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, зазначений акт надійшов до постачальника лише 16.02.2016, тобто несвоєчасно, у зв`язку з чим у АТ «НАК «Нафтогаз України» в установлений термін була відсутня інформація про фактично використаний Дніпропетровською дирекцією УДПЗ «Укрпошта» обсяг газу, про зазначив у вказаному листі.

Оцінюючи викладені обставини, суд зазначає, що підтримуючи поданий позивачем позов, АТ «НАК «Нафтогаз України» стверджувало про те, що відбір відповідачем природного газу у січні 2016 року відбувся несанкціоновано, тобто за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період (п. 5 р. 1 гл. І Кодексу ГТС в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Проте, відмовляючи у підписанні наданого відповідачем акту приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, АТ «НАК «Нафтогаз України» не зазначало про відсутність у відповідача підтвердженої номінації на січень 2016 року, а також не наводило підстав, з яких така номінація не була видана відповідачу, та не вказувало на те, що відбір газу здійснений відповідачем неправомірно. Підстави ненадання відповідачу номінації на січень 2016 року також не наведені АТ «НАК «Нафтогаз України» у його поясненнях, поданих до суду.

Подання ж АТ «НАК «Нафтогаз України», як постачальнику, акту приймання-передачі природного газу з порушенням встановленого договором строку не є порушенням встановленого законодавством порядку відбору природного газу та не свідчить про відсутність у відповідача права на відбір природного газу з ГТС в об`ємі, обумовленому договором постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015.

З огляду на викладене, судом відхиляються доводи АТ «НАК «Нафтогаз України» про те, що не підписання ним акту приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, по-перше, підтверджує той факт, що у січні 2016 року АТ «НАК «Нафтогаз України» не здійснювало поставку газу відповідачу, та, по-друге, свідчить про самовільний відбір відповідачем природного газу з ресурсу іншого суб`єкта господарювання, а не АТ «НАК «Нафтогаз України».

Крім того, в межах розгляду справи № 904/2732/18 Центральним апеляційним господарським судом було встановлено, а Верховним Судом підтримано такий висновок, що виникнення в точці виходу до газорозподільної системи АТ «Дніпрогаз» (оператора ГРМ) неврегульованого негативного небалансу обсягів природного газу за спірні періоди (до яких включено також і січень 2016 року) відбулося внаслідок дій АТ «НАК «Нафтогаз України» щодо ненадання споживачам - третім особам по справі № 904/2732/18 (у тому числі й Дніпропетровській дирекції УДПЗ «Укрпошта»), номінації на плановий обсяг газу на вказаний період. Проте, вказана обставина не звільняла АТ «НАК «Нафтогаз України» від обов`язку постачати природний газ зазначеним споживачам за укладеними між ними договорами постачання природного газу. Отже, в спірних правовідносинах не було несанкціонованого відбору АТ «Дніпрогаз» природного газу з ГТС.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин суд вважає встановленим та доведеним факт наявності у відповідача в січні 2016 року постачальника природного газу та правомірність дій відповідача при споживанні природного газу у зазначений період. При цьому здійснюючи відбір природного газу у січні 2016 року, відповідач не порушував права та інтереси позивача, оскільки постачальником та власником спірного об`єму природного газу є інший суб`єкт господарювання, а саме АТ «НАК «Нафтогаз України».

У даному випадку взаємовідносини всіх учасників ланцюжка постачання природного газу (спірних правовідносин) від постачальника (АТ «НАК «Нафтогаз України»), з використанням послуг операторів газотранспортної системи та газорозподільчої системи (АТ «Укртрансгаз», АТ «Дніпрогаз») до споживача (АТ «Укрпошта») у січні 2016 року врегульовані відповідними господарськими договорами. Споживання АТ «Укрпошта» природного газу у січні 2016 року передбачено відповідним договором постачання природного газу № 4450/16-ТЕ-4 від 21.12.2015, при цьому позивач не є стороною такого договору.

Відповідно, позивачем не доведено, що спірний природний газ, спожитий відповідачем у січні 2016 року, належність саме йому, а також не доведено безпідставності набуття відповідачем зазначеного майна.

Вказані обставини свідчать про безпідставність застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

За приписами ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 по справі № 906/1279/16 та Верховного Суду України від 02.10.2013 по справі № 6-88цс13.

Поряд з наведеним, суд зазначає, що заявлення позивачем одночасно двох альтернативних вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 11,811 тис. куб. м. та стягнення з відповідача на користь позивача 78 927,48 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 11,811 тис. куб. м, є необґрунтованим.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Щодо заяви відповідача про строк позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 роз`яснено, що за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 922/1425/17.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, суд не застосовує при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Судові витрати по сплаті судового збору з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Щодо заяви відповідача про розподіл судових витрат в розмірі 5 687,19 грн, пов`язаних з розглядом справи, а саме з прибуттям представника Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» у судові засідання до м. Києва, суд зазначає таке.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати (окрім судового збору), пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Положеннями ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 2 ст. 128 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України також встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріали справи свідчать, що заява про розподіл судових витрат в розмірі 5 687,19 грн подана відповідачем з дотриманням процесуального строку, встановленого ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження понесених ним витрат відповідач долучив до матеріалів справи:

- накази № 157/В від 09.12.2019, № 162/В від 26.12.2019, № 15/В від 19.02.2020, № 25/В від 05.03.2020 про відрядження до м. Києва (а саме до Господарського суду міста Києва) провідного юрисконсульта юридичного відділу філії Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» Вербицької В.А.;

- звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, № 148 від 21.12.2019 на суму 1 571,44 грн та № 6 від 16.01.2020 на суму 1 595,27 грн, а також кошториси витрат на відрядження на суму 1 232,96 грн (додаток до наказу № 15/В від 19.02.2020) та на суму 1 287,52 грн (додаток до наказу № 25/В від 05.03.2020) та витяги з відомостей перерахувань за відрядні Вербицькій В.А. до вказаних кошторисів за січень 2020 року на суму 1 595,27 грн та лютий 2020 року на суму 1 232,96 грн, а всього на суму 5 687,19 грн;

- проїзні документи АТ «Укрзалізниця» № 724248 на 19.12.2019 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 724251 на 19.12.2019 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ);

- посадкові документи АТ «Укрзалізниця» № 000В4085-6ВFD-DЕЕ7-0001 на 13.01.2020 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 000В4085-5FЕD-Е0А9-0001 на 14.01.2020 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ), № 000В40ВD-6FCD-162D-0001 на 27.02.2020 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 000В40ВD-FF4D-175E-0001 на 27.02.2020 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ), № 000B40CE-CD7A-0D9В-0001 на 12.03.2020 (за сполученням м. Дніпропетровськ - м. Київ), № 000B40CE-CEFA-1031-0001 на 12.03.2020 (за сполученням м. Київ - м. Дніпропетровськ).

Крім того, матеріалами справи підтверджується присутність представника відповідача Вербицької В.А. у п`яти підготовчих та судових засіданнях, що відбулись 28.11.2019, 19.12.2019, 14.01.2020, 27.02.2020 та 12.03.2020.

Враховуючи викладене, зважаючи на порядок розподілу судових витрат, передбачений положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням того, що у задоволенні заявлених позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої відповідачем заяви щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, в розмірі 5 687,19 грн та наявність підстав для відшкодування вказаної суми на користь відповідача за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ідентифікаційний код 30019801) на користь Акціонерного товариства «Укрпошта» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 22, ідентифікаційний код 21560045) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 5 687,19 грн (п`ять тисяч шістсот вісімдесят сім грн 19 коп.).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.04.2020.

Суддя О.Г. Удалова