ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення заяви

про відкриття провадження про неплатоспроможність

24.03.2020 Справа № 904/1597/20

Суддя господарського суду Дніпропетровської області Камша Н.М.

без участі представників сторін

розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Боржник - ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг 23.03.2020 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про відкриття справи щодо неплатоспроможності фізичної особи, у якій просив відкрити провадження у справі про його неплатоспроможність, визнати його неплатоспроможним, прийняти пропозиції щодо реструктуризації боргів (проект плану реструктуризації боргів), списати частково борги, зупинити всі штрафні санкції, пеню, комісію, проценти тощо, застосовані щодо нього (загальний мораторій).

Статтею 116 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність в обов`язковому порядку додаються докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень керуючого реструктуризацією становить п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожен місяць виконання арбітражним керуючим повноважень (на даний час цей розмір грошової винагороди ставить 31 530 грн.).

Заявником - ОСОБА_1 доказів авансування на депозитний рахунок суду винагороди арбітражному керуючому не подано.

До заяви ОСОБА_1 додано клопотання про розподілення між кредиторами зобов`язання сплатити кошти за відшкодування витрат арбітражного керуючого, винагороди, пов`язаних з виконанням повноважень розпорядженням майном боржника та клопотання про створення кредиторами Фонду для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого.

Клопотання обґрунтовані тим, що боржник наразі не має достатніх коштів на виплату одноразової суми авансування грошової винагороди арбітражному керуючому, а кожен кредитор може долучитися до створення фонду і розпочати провадження у справі про неплатоспроможність.

Посилаючись на те, що судовий збір та грошова винагорода арбітражного керуючого мають однакову правову природу, заявник посилається на те, що суд вправі звільнити від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити своє скрутне фінансове положення (п. 111 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шишков проти Росії від 20.02.2014).

Господарський суд відхиляє заявлені боржником клопотання, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про судовий збір" боржники, які ініціюють провадження у справах про банкрутство (неплатоспроможність) не сплачують судовий збір. Тому посилання боржника на надмірність покладених судових витрат, обмеження доступу до правосуддя та практику Європейського суду з прав людини з цього приводу є недоречним.

Разом з тим, Кодекс України з процедур банкрутства (ст. 116 Кодексу) передбачає гарантії виплати грошової винагороди арбітражному керуючому, у зв`язку з чим при зверненні до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність (банкрутство) заявник має перерахувати на депозитний рахунок господарського суду суму грошової винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Винагорода арбітражному керуючому, як передбачено ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, це плата арбітражному керуючому за виконання ним своїх повноважень.

Статтею 10 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що арбітражний керуючий є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Пунктом 3 ч.1 ст. 12 цього Кодексу передбачено право арбітражного керуючого отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з юридичної природи винагороди арбітражного керуючого, звільнення від її сплати не вплине на баланс інтересів держави та заявника в цій справі, оскільки є лише платою суб`єкту незалежної професійної діяльності за виконання ним своїх обов`язків. В той же час звільнення заявника від авансування такої винагороди на етапі подання заяви вплине на баланс інтересів боржника та арбітражного керуючого, позбавивши останнього права на своєчасне отримання винагороди в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень (абз. 5 ч.2 ст. 3 Кодексу України з процедур банкрутства).

Не можуть бути прийняті і посилання боржника на норми Кодексу України з процедур банкрутства, які встановлюють право кредиторів встановлювати винагороду арбітражному керуючому, як обґрунтування можливості звільнення боржника від авансування винагороди арбітражного керуючого шляхом перекладання такого обов`язку на кредиторів на етапі прийняття заяви до розгляду з наступних підстав.

Порядок сплати основної грошової винагороди чітко врегульований абзацами 6,7 ч.2 ст.30 Кодексу України з процедур банкрутства.

Цими нормами встановлено, що сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі.

У разі, якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі.

Норми, на які посилається боржник, врегульовують лише права кредиторів щодо виплати грошової винагороди та витрат арбітражного керуючого.

Так, ч.5 ст.30 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що кредитори можуть створювати фонд для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого. Порядок формування фонду та порядок використання його коштів визначаються рішенням комітету кредиторів та затверджуються ухвалою господарського суду.

Частиною 4 ст.114 Кодексу України з процедур банкрутства (для процедури неплатоспроможності фізичної особи) передбачено, що кредитори мають право за рахунок власних коштів встановити арбітражному керуючому додаткову винагороду.

Суд звертає увагу заявника на те, що мова йде про кредиторів, тобто осіб, статус яких буде визначений судом після відкриття провадження у справі у підготовчому засіданні (протягом 15 днів з дня прийняття заяви - ст.117), публікації відповідного оголошення, розгляду кредиторських вимог арбітражним керуючим та подання результатів розгляду до суду (30 днів з дня підготовчого засідання - ст.119), попереднього засідання суду (не пізніше 60 днів з дня відкриття провадження у справі - ст.122), проведення зборів кредиторів (не пізніше 14 днів після попереднього засіданні - ст.122, 123).

Як слідує зі змісту наведених норм, перші збори кредиторів, на яких можливе прийняття рішення, зокрема, про створення фонду для авансування винагороди арбітражному керуючому, можливі після спливу щонайменше тримісячного строку з моменту подання до суду заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Сам термін "авансування" передбачає сплату наперед, в даному випадку до вчинення будь-яких дій арбітражним керуючим.

Комітет кредиторів чи збори кредиторів в силу закону не мають змоги авансувати грошову винагороду арбітражному керуючому до відкриття провадження у справі і тому не можуть на етапі прийняття судом заяви боржника підміняти останнього в обов`язку відповідного авансування.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що ч.5 ст.30 Кодексу України з процедур банкрутства врегульовує порядок (але не обов`язковий, а можливий) авансування кредиторами винагороди, яка має виплачуватись арбітражному керуючому після тримісячного строку виконання ним своїх повноважень.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм у їх сукупності суд дійшов висновку, що питання про звільнення заявника від авансування винагороди арбітражного керуючого знаходиться поза компетенцією суду.

У п. 53 рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути підданим обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Оскільки держава гарантує оплату винагороди арбітражному керуючому, вона не надає права суду звільняти заявників від обов`язку авансувати сплату такої винагороди.

Помилковим є посилання заявника на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 01.08.2018 №912/1783/16, оскільки в цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію щодо застосування норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який на даний час втратив чинність і до спірних правовідносин щодо обов`язку авансування винагороди арбітражного керуючого застосовуватись не може.

Оскільки підстави для відмови у прийнятті заяви та підстави для прийняття заяви - відсутні, суд, керуючись ст. 38 Кодексу України з процедур банкрутства, прийшов до висновку про необхідність повернення заяви і доданих до неї документів без розгляду.

Згідно з ч.3 ст. 38 Кодексу України з процедур банкрутства повернення заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до господарського суду у встановленому порядку.

Керуючись ст.ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 38 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Повернути заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність і додані до неї документи на 278 аркушах без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з 24.03.2020 та може бути оскаржена у 10-ти денний строк до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Суддя Н.М. Камша