ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/275/20

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Рильової В.В.
при секретарі судового засідання Сіліній М.Г.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), місто Київ
до Військової частини НОМЕР_1 (В/Ч НОМЕР_1 ), Харківська область, місто Чугуїв
про стягнення 50 000,00 грн.
за участю представників:
за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (позивач) звернулося до Господарcького суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (відповідача) 50 000,00 грн. страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порядку статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ відшкодовано шкоду, завдану ОСОБА_1 третій особі під час скоєння ДТП. З огляду на те, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 , до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду - Військової частини НОМЕР_1 .

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.02.2019 позовну заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/275/20; розгляд справи постановлено здійснювати з повідомленням сторін; призначено судове засідання на 10 березня 2020 року.

У визначений судом день та час сторони своїх представників в засідання суду не направили. Приймаючи до уваги ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву; з метою забезпечення принципу змагальності та реалізації прав сторін на повне та об`єктивне встановлення всіх обставин справи, в судовому засіданні у справі № 922/275/20 оголошено перерву до 30 березня 2020 року, про що судом постановлено відповідну ухвалу.

Представник позивача в судове засідання 30.03.2020 не з`явився. Разом з тим, 20 березня 2020 року до загального відділу діловодства Господарського суду Харківської області надійшло клопотання Моторного (транспортного) страхового бюро України (за вх. № 7213; в системі "Електронний суд" - від 19.03.2020 за вх. № 7155), в якому позивач вказує на те, що всі необхідні для розгляду справи документи та пояснення надані до матеріалів справи та просить суд розглядати справу № 922/275/20 без участі його представника; підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Виходячи з принципу диспозитивності, як права сторін на власний розсуд розпоряджатись своїми матеріальними і процесуальними правами (в тому числі брати участь в судовому засіданні), суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності представника позивача - Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Представник відповідача в судове засідання 30.03.2020 також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи Військову частину НОМЕР_1 повідомлено належним чином, що підтверджується долученими до матеріалів справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень - копії ухвали господарського суду від 18.02.2020 про відкриття провадження у справі № 922/275/20 (вих. № 003882/3) та копії ухвали господарського суду від 10.03.2020 (вих. № 005866/2).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи з метою належного їх повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання, а відповідач мав достатньо часу підготувати заперечення на позовну заяву та визнається таким, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (частина шоста статті 242 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що неявка учасників справи в судове засідання, відповідно до приписів частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України, не перешкоджає розгляду справи по суті, а також приймаючи до уваги обмежені строки розгляду справи, визначені статтею 248 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу № 922/275/20 за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши надані суду докази, суд встановив наступне.

29 серпня 2014 року рядового запасу ОСОБА_1 , відповідно до ст.ст. 4, 5, 10, 11, 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Верховною Радою України, призвано Фрунзевським РВК м. Харків для проходження військової служби у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, та того ж дня направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), де того ж дня наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) рядового ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду водієм інженерно-саперного відділення 2 інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення.

24 вересня 2014 року, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 210, рядовий ОСОБА_1 вважається таким, що вибув у службове відрядження до складу сил та засобів сектору "А", які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

24 грудня 2014 року близько 13 год. 00 хв., солдат ОСОБА_1 , рухаючись на автомобілі марки "УРАЛ", в.н. НОМЕР_3 , по автомобільній дорозі зі сторони с. Райгородка Новоайдарського району Луганської області до перехрестя з авто дорогою Н-21, сполученням Новоайдар - Щастя Луганської області, в порушення вимог ст.ст. 11, 13, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 31.1, 31.4.1.а, 31.6.а Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, маючи попередньо можливість перевірити технічний стан гальмівної системи автомобіля марки "УРАЛ", в.н. НОМЕР_3 , в тому числі виявити факт підвищеного зносу та руйнування матеріалу гумових манжет поршнів головних гальмівних циліндрів, перед виїздом та під час руху, вказані дії не здійснив, в результаті чого при під`їзді до зазначеного перехрестя зупинити автомобіль не вдалося, в результаті чого виїхав на перехрестя та здійснив зіткнення з автомобілем марки "Volkswagen", д.н. НОМЕР_4 , тим самим заподіяв водієві Марєєву, тілесні ушкодження у виді закритого перелому лівої променевої кістки, які відповідно до висновку експерта № 25 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Вищезазначені факти встановлені вироком Новоайдарського районного суду Луганської області від 24 березня 2016 року у справі № 419/222515/15-к, яким ОСОБА_1 визнано винним за частиною першою статті 415 КК України та призначено покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 1 рік із відрахуванням 10 % грошового забезпечення у доход держави.

Частиною шостою статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно, вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 24 березня 2016 року у справі № 419/222515/15-к, яким встановлено, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 військовий транспортний засіб "УРАЛ" (спеціальний реєстраційний номер на темному фоні НОМЕР_3 ) перебував у володінні Військової частини НОМЕР_1 , є обов`язковими також для господарського суду.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 (Потерпілого) при використанні транспортного засобу - автомобіля марки Volkswagen державний реєстраційний номер НОМЕР_4 була застрахована в ПрАТ CK "АХА Страхування" за договором обов`язкового страхування № АІ/6745542. Згідно полісу № АІ/6745542 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів від 04.09.2014 (том І, арк.с. 15) страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Водночас цивільно-правова відповідальність Військової частини НОМЕР_1 при використанні транспортного засобу "УРАЛ" (спеціальний реєстраційний номер на темному фоні НОМЕР_3 ) на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , не була застрахована за договором обов`язкового страхував цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із статтею 39.1. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є, зокрема: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Так, ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із Повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 12 січня 2015 року та Заявою від 13 січня 2015 року про відшкодування оціненої шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25.12.2014, що сталася на автомобільній дорозі "Новоайдар - Щастя" Н-21, відповідно до ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (том І, арк.с. 13, 14).

Відповідно до Наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України № 2645 від 31.03.2017, а також Довідки № 1 від 29.03.2017 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (том І, арк.с. 36, 37) сума до сплати ОСОБА_2 склала 50 000,00 грн. Платіжним дорученням № 2645рв від 31 березня 2017 року підтверджується перерахування МТСБУ 50 000,00 грн. на рахунок потерпілого (призначення платежу: виплата по справі № 25508, згідно наказу № 2645 від 31.03.2017р., ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_5 " (том І, арк.с. 38).

Згідно пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторно (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортної засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Позивач зазначає, що в силу приписів законодавства України, відповідальність за завдану шкоду повинна нести Військова частина НОМЕР_1 , як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються військовим транспортним засобом реєстраційний номер НОМЕР_3 , за шкоду заподіяну життю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була. Обставини щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 страхового відшкодування в примусовому порядку стали підставою для звернення МТСБУ до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди, закріпленими в положеннях статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Суд також звертає увагу на те, що володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Окрім того, статтею 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В той же час, правила регулювання деліктних зобов`язань визначають можливість відшкодування завданої шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок, а саме: позивач в обґрунтування підстав пред`явлення вимоги про відшкодування майнової шкоди в розмірі 50 000,00 грн. до Військової частини НОМЕР_1 посилається на норму частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Суд також звертає увагу на те, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Як вже було встановлено судом, відповідно до вироку Новоайдарського районного суду Луганської області від 24 березня 2016 року у справі № 419/222515/15-к на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 військовий транспортний засіб "УРАЛ" (спеціальний реєстраційний номер на темному фоні НОМЕР_3 ) перебував у володінні Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно статті 326 ЦК України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Частиною першою статті 3 Закону України "Про збройні сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій (частина 3 статті 3 Закону України "Про збройні сили України").

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням (стаття 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Статтею 137 Господарського кодексу України (далі - ГК України) також визначено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Тобто, з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.

Статтею 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Військова частина НОМЕР_1 , у володінні якої перебував військовий транспортний засіб "УРАЛ" (спеціальний реєстраційний номер на темному фоні НОМЕР_3 ), відповідно до приписів статті 1187 ЦК України має нести відповідальність за шкоду, завдану військовослужбовцем ОСОБА_1 (з вини якого 24.12.2014 відбулась дорожньо-транспортна пригода).

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У зв`язку із виплатою страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн. до Моторного (транспортного) страхового бюро України, у даному випадку, перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

З матеріалів справи також вбачається, що МТСБУ на адресу Військової частини НОМЕР_1 було направлено претензію за вих. № 1030/МТСБУ від 18 вересня 2018 року про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Однак, зазначену претензію залишено відповідачем без відповіді та без задоволення.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позовні вимоги у даній справі задоволено у повному обсязі, а відтак витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн. також покладаються на Військову частину НОМЕР_1 та підлягають стягненню на користь позивача.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 1, 13, 73-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (В/Ч НОМЕР_1 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ; місцезнаходження: 02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 8; ) суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 ГПК України та пунктом 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "02" квітня 2020 р.

Суддя В.В. Рильова

справа № 922/275/20