ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" березня 2020 р. Cправа № 902/975/19

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Кузьменко В.В.

Представники сторін

позивача не з`явився;

відповідача Марченко А.Є. довіреність від 11.06.2019.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом:Приватного підприємства "АДЛЄР" (вул. Авіаторів, буд. 9, м. Житомир, 10007)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" (вул. Академічна, буд 16, м. Вінниця, 21000)

про стягнення 89940,75 грн.

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшов позов Приватного підприємства "АДЛЄР" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" про стягнення 89940,75 грн. заборгованості, з яких 31573,00 грн - основна заборгованість, 21529,66 грн - пені, 16491,76 грн - 30% річних, 13914,60 грн - штрафу, 6431,73 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № 326/АДЛ від 18.05.2018, в частині проведення розрахунків.

Ухвалою від 21.11.2019 відкрито провадження у справі № 902/975/19 за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 18.12.2019.

До суду від позивача 27.11.2019 надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231, в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 31573,00 грн в зв`язку з оплатою відповідачем даної суми після звернення з позовом до суду.

10.12.2019 від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в ній доказами за відсутності представника позивача. Крім того, в даному клопотання позивач підтримав позовні вимоги до боржника з урахуванням заяви про закриття провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості.

Ухвалою від 18.12.2019 задоволено заяву позивача про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 31573,00 грн та закрито провадження у справі №902/975/19 в частині стягнення основного боргу в розмірі 31573,00 грн.

Ухвалою від 18.12.2019 відкладено розгляд справи у порядку спрощеного провадження на 16.01.2020, з підстав визначених у відповідній ухвалі.

08.01.2020 року до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в ній документами за відсутності представника позивача.

Ухвалою від 16.01.2020 відкладено розгляд справи у порядку спрощеного провадження на 21.01.2020, з підстав визначених у відповідній ухвалі.

21.01.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 21.01.2020 на підставі клопотання представника відповідача перейдено до розгляду справи №902/975/19 за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання у справі на 18.02.2020.

31.01.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та клопотання про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою від 18.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №902/975/19 для судового розгляду по суті на 21.02.2020 та зазначено що в разі неявки представників сторін на визначену дату, призначити справу для судового розгляду по суті на 17.03.2020 р.

21.02.2020 представники сторін не з`явились, про що зазначено у протоколі судового засідання від 21.02.2020.

10 березня 2020 до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними в ній доказами.

В судове засідання 17.03.2020 з`явився представник відповідача, який проти задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та штрафу заперечив, а розмір пені просив зменшити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 17.03.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

18.05.2018 між Приватним підприємством "АДЛЄР" (позивач, в договорі Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" (відповідач, в договорі Покупець) було укладено договір поставки товару № 326/АДЛ, в п 1.1. якого зазначено, що цей Договір визначає умови поставки Товару (засобів захисту рослин, та/або мікродобрив, та/або міндобрив, та/або насіння) на умовах відстрочення платежу.

Предметом Договору є Товар, який належить Постачальнику на момент укладення Договору або буде набутий постачальником у майбутньому (п. 1.2. Договору).

Асортимент Товару, його кількість, ціна визначаються у додатках до даного Договору, які є його невід`ємною частиною та/або накладних документах на відпуск Товару (п.2.1. Договору)

Всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного Договору є його невід`ємною частиною. Загальна сума даного Договору визначається сукупністю додатків та/або накладних документів на відпуск Товару (видаткових накладних), які підписані у період дії даного Договору. Ціна Товару, що є предметом даного Договору, вказується у додатках до даного Договору в національній валюті. Сторони встановлюють ціну на Товар у гривнях, а також визначають її еквівалент у доларах США та/або Євро. У разі зміни курсу гривні до іноземної валюти (долару США та/або Євро) Постачальник має право провести перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, проте не оплаченого Покупцем Товару. Якість Товару, який поставляється Постачальником, відповідає якості, яка обумовлюється Сторонами та може на вимогу Покупця бути підтверджена відповідними сертифікатами. Підписання видаткових накладних, що виписані в період дії даного Договору, засвідчує факт передачі разом з Товаром усієї необхідної документації, що його стосується, в тому числі сертифікату якості, інструкції щодо використання та застосування даного Товару (п.п. 2.2. 2.7. Договору).

Товар може передаватися Покупцю партіями. Товар вважається переданим Покупцю з моменту підписання видаткових накладних. Базис поставки Товару - склад Покупця, який вказується в додатку(ах) до даного Договору (п.п. 3.1.-3.3. Договору).

Сторони визначили та погодили, що оплата Товару проводиться згідно Додатків до даного Договору (п. 5.4. Договору).

Всі зміни та доповнення до Договору дійсні тільки в тому випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та підписані обома Сторонами цього Договору. Всі додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною (п.10.1. та п. 10.2. Договору).

Договір діє з моменту його підписання і скріплення круглими печатками із найменуванням Сторін та кодом ЄДРПОУ обома Сторонами до повного виконання Сторонами обов`язків по Договору (п. 11.1. Договору).

18.05.2018 між сторонами підписано Додаток № 1 до Договору поставки № 326/АДЛ від 18.05.2018, в якому зазначено найменування Товару, його вартість, строки поставки та терміни оплати, а саме: Постачальник зобов`язаний в строк до 18.05.2018 поставити Покупцю товар на загальну суму 69573,00 грн., а Покупець має розрахуватись за поставлений товар 100% вартості до 30.08.2018.

Судом встановлено, що позивач свої обов`язки за договором в частині поставки товару виконав, передавши відповідачу згідно видаткових накладних № 1363 від 18.05.2018, №1364 від 01.06.2018 та товаро-транспортних накладних № 1691 від 18.05.2018, № 2251 від 01.06.2018 товар в загальній сумі 69573,00 грн. (а.с. 25-31).

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення Постачальником (позивачем) умов договору.

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково, з порушенням передбаченого Додатком до договору строку, а саме згідно платіжних доручень № 147 від 28.02.2019 на суму 10000,00 грн та № 323 від 17.04.2019 на суму 28000,00 грн.

Станом на момент подання позовної заяви до суду заборгованість становила 31573,00 грн. Що стало підставою звернення позивача до суду, крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 21529,66 грн - пені, 16491,76 грн - 30% річних, 13914,60 грн - штрафу, 6431,73 грн - інфляційних втрат.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Приписами статей ст. 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №326/АДЛ від 18.05.2018р. у визначений Додатком до Договору строк, не було здійснено остаточної оплати вартості поставленого позивачем товару на суму 31573,00 грн.

Після відкриття провадження у справі, відповідач сплатив на користь позивача грошові кошти в сумі 31573,00 грн, відповідно до платіжного доручення №114 від 20.11.2019, чим погасив суму основного боргу у даній справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду вищенаведеного, оскільки після порушення провадження у даній справі відповідачем було сплачено основний борг, суд ухвалою від 18.02.2020 закрив провадження у даній справі в частині позовної вимоги про стягнення з відповідача 31573,00 грн основного боргу з підстав п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки предмет спору у відповідній частині відсутній.

Крім суми основного боргу позивач просить стягнути з відповідача 21529,66 грн - пені, 16491,76 грн - 30% річних, 13914,60 грн - штрафу, 6431,73 грн - інфляційних втрат.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до розділу 8 Договору, за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. За прострочення виконання зобов`язання Покупець зобов`язаний сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період прострочення), від вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочки. Сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить п`ять років з моменту підписання даного Договору. Крім цього, Сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за даним Договором, здійснюється протягом п`яти років з моменту підписання даного Договору. Покупець, у випадку порушення умов оплати вартості Товару, сплачує на користь Постачальника штраф в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару. Сторони згідно п. 2 ст. 625 ЦК України дійшли згоди, що Покупець у випадку прострочення оплати Товару за користування коштами Постачальника сплачує на користь останнього 30% річних.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо стягнення штрафу та інфляційних втрат, зазначивши що одночасне стягнення штрафу та пені не допускається оскільки це є різновидами неустойки і одночасне їх застосування суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України, а щодо стягнення інфляційних втрат зазначив, що індекс інфляції поширюється лише на грошові зобов`язання визначені у гривні, а в договорі вартість зазначена еквівалентна до долару США, а тому захист майнових інтересів позивача забезпечено можливістю стягнення курсової різниці відносно вартості поставленого товару.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву просить зменшити розмір заявленої до стягнення пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Щодо твердження відповідача про неможливість одночасного стягнення штрафу і пені, суд зазначає наступне.

Право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати у договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/1720/17 та у постанові Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17.

Щодо твердження відповідача про неправомірність стягнення інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» зазначено, якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов`язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов`язання.

Таким чином йде мова про неможливість здійснення інфляційних нарахувань на суму грошових зобов`язань, що визначені саме в іноземній валюті. В даному випадку вартість товару в накладних визначена у гривнях і на них може бути нараховано інфляційні втрати.

З огляду на викладене заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву спростовуються вище зазначеними нормами законодавства.

Суд здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 21529,66 грн - пені, 16491,76 грн - 30% річних, 13914,60 грн - штрафу, 6431,73 грн - інфляційних втрат помилки не виявив, а тому заявлені позивачем вимоги, є такими що передбачені договором та законом.

Крім того, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд приймає рішення про зменшення розміру штрафу та пені на 80%, з власної ініціативи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу та пені суд взяв до уваги наступні обставини, а саме проведення відповідачем часткових проплат за поставлену продукцію до подачі позовної заяви до суду та повну сплату після відкриття провадження у справі; надмірний розмір стягуваної неустойки (штрафу, пені) в порівнянні з сумою основної заборгованості (31573,00 грн основний борг та 21529,66 грн пені і 13914,60 грн - штрафу).

Також, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Крім того судом взято до уваги відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних).

З огляду на викладені обставини в сукупності суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшує розмір заявлених до стягнення неустойки на 80% з заявлених 21529,66 грн - пені до 4305,93 грн. та 13914,60 грн. - штрафу до 2782,92 грн.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню судом частково.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на відповідача, оскільки в частині основного боргу спір доведено до суду з вини відповідача, а в частині зменшення судом неустойки витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в розмірі не враховуючи зменшення неустойки.

Керуючись статтями 2, 3, 7, 13, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" (вул. Академічна, буд 16, м. Вінниця, 21000, ) на користь Приватного підприємства "АДЛЄР" (вул. Авіаторів, буд. 9, м. Житомир, 10007, ) 4305,93 грн - пені, 16491,76 грн - 30% річних, 2782,92 грн - штрафу, 6431,73 грн - інфляційних втрат та 1921,00 грн відшкодування витрат на сплату судового збору.

3. У частині стягнення 17223,73 грн пені та 11131,68 грн - штрафу відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України та п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 27 березня 2020 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Авіаторів, буд. 9, м. Житомир, 10007)

3 - відповідачу (вул. Академічна, буд 16, м. Вінниця, 21000)